Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Renata Petříčková, Michal Vaněček

BUBÁKOV

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6764. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky Václav Ráž
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
Formát ePub Štěpán Böhm
První vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2017
Text © Renata Petříčková, Michal Vaněček, 2017
Ilustrace © Václav Ráž, 2017

ISBN 978-80-271-0925-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-0924-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0653-0 (print)

Vylíhl se bubáček

Malý bubáček se vylíhne před hradem ve sněhu. Je mu zima a zamíří do hradu. Spadne do teplé čokolády a potkává tři čarodějnice.

Tu temnou zimní noc začalo sněžit velmi potichu. Jeden by si toho ani nevšiml. Dřímající sově na smrku zasněžila hlava tak tiše a jemně, že ji to ani neprobudilo z krátkého nočního snění. Vzbudilo ji až to, že ji začaly nějak studit nohy. Sníh padal do již zasněžené krajiny, na které byste ale lidské stopy hledali marně. Přes dvě stě let tam lidská noha nevkročila. A to se stalo tu noc, tenkrát, bylo to někdy ke konci zimy, kdy se sem dotoulal jakýsi vyhublý tulák. Přespal jednu noc a další noci už se buď nedožil, nebo utekl tak rychle, že to nikdo nestačil zpozorovat. A dalších dvě stě let tam zase lidská noha nevkročí, tak je to.

Za těmi sněhovými hradbami a lehkým oparem ze sněhových vloček stály hradby opravdové. Malý hrad, nenápadný a úplně neznámý. Nejspíš ani není na mapě, protože stojí v místě, které asi nikdo do mapy nakreslit nemohl, protože tam nikdo nikdy nebyl. A té noci se v jedné naváté závěji u toho kamenného hradu vylíhl bubák. To se tak stane, že některý bubák vznikne, jiný se narodí, další vylíhne. A tenhle se vylíhl ze sněhu. Díval se na svět užasle, protože takhle nějak si představoval ráj. Bílé vločky, mezi těžkými mraky občas vykoukl zářící měsíc, aby vytvořil stříbřitou nádheru a… Jé, tamhle je strom – a jak vysoký! A tady další… A tady? Hrad? A svítí se v něm! Bubák se samým úlekem přikrčil do sněhu. Docela se bál, protože co kdyby v tom hradě byli bubáci?

Opatrně se prodíral čerstvým sněhem a u vchodu spatřil podivnou stráž. Seděly tam mouchy. Bylo jich moc. Každá měla na sobě různobarevný svetr z ovčí vlny. Mžouraly do dvou svíček po stranách hradebních těžkých dveří a ševelily. Byla jim zima. Foukaly si sosáky teplo do dlaní a snily o letním pařáku, skvrnách od sladké limonády, okoralém rohlíku s máslem, starém banánu schnoucím na slunci, nejasných zbytcích jídla a o věcech, o kterých ani není slušné psát, vždyť přece znáte mouchy. Jsou prostě jiné než lidi. A i jiné než bubáci. Na tomhle hradě se jim dařilo náramně dobře.

Malý bubák netušil, že tenhle úplně obyčejný hrad obývají samí podivní tvorové a většina z nich jsou bubáci. I když se vylíhl ze sněhu, už ho trochu záblo celé tělo. A taky záviděl mouchám jejich teplý svetr.

Bubák byl malý a bál se. Hrad na něj shlížel shora do mrazivého sněhu a vzbuzoval v něm pocit bázně. Stejně tak se bubáčkovi nelíbil pocit zimy, který v něm sílil každým okamžikem. Tak rád by zalezl někam do tepla! Když tu ho něco lahodného zašimralo v nose. Z okénka, které vedlo asi někam do podzemí hradu, se linula lahodná a k tomu taková nějaká čarodějná vůně. Jako by to okénko vedlo přímo do čarodějné kuchyně. Ale malý bubák, který se právě vylíhl ze sněhu, nevěděl, co je čarodějné a co ne. Ani chudáček sám nevěděl, že je bubák. On vlastně vůbec nevěděl, co je. Vylíhl se ze sněhu, byl malý a bílý a jeho tlapičky nechávaly ve sněhu téměř neznatelné malinkaté otisky.

Jestlipak mě mouchy, které střeží hrad, pustí dovnitř? Mudroval v duchu. Ale mouchy měly jiné starosti. Hleděly, aby jim neomrzly sosáčky, myslely si na ty své věci, a navíc všema svýma očima malého bílého bubáčka na bílém sněhu vůbec neviděly. A tak milý bubáček hop a skok, protáhl se okénkem za tou lahodnou a hřejivou vůní.

Chtěl se rozhlédnout, kde že se to vlastně ocitl. Jenže jak se protahoval okénkem, uklouzly mu tlapky umáčené od sněhu. A bubáček padal a padal a pak to najednou žbluňklo a on cítil, že se propadá do něčeho teplého a sladkého. Plácal se v tom a viděl, že je to celé čokoládově hnědé. Chutná to moc dobře, pomyslel si v jednu chvíli. Ale plácal jako o život, aby se z toho dostal ven. Vtom ucítil, že ho uchopila nějaká cizí ruka, vytáhla ho z té hmoty a postavila na stůl. Bubáček si promnul oči zalepené tou čokoládovou dobrotou.

„A ty tady děláš jako co?“ ozval se unavený skřípavý hlas.

„A to je jako co?“ ozval se druhý, trošku pisklavější hlas. Pak se přišouraly nějaké další kroky a ozval se povzdech: „Co je to?“

Ruka začala bubáčkem třást, asi tak, jako když se snaží vyklepat prachovku nebo zašpiněné tričko. Jenže čokoláda nepouští stejně snadno jako prach nebo drobky z rohlíku, a tak sněhový bubák zůstával jaksi tmavý. A co hůř. Jak byl celý studený a promrzlý, čokoláda na něm ztuhla.

Ruka ho postavila na zem, až to břinklo. A břinklo to opravdu rázně, poněvadž se bubák zakymácel, zapraskal a čokoláda se na něm rozloupla na dvě poloviny. Přesně jako když se rozpadne hnědý Mikuláš v alobalu.

Bubáček zamrkal. Vedle něj byly báječné čokoládové otisky jeho samého. Zepředu – oči, ruce i nos – a zezadu, no, tam víte co… prostě i zezadu to byl bubák.

Nad bubáčkem se sešly troje oči. Zelené jako smaragdy. Byly to tři podivné dámy s vlasy jako dráty a maličko skřípavými hlasy.

Bubáček
včarodějné kuchyni

Bubáček se seznamuje sJitrnicí, Metrnicí aDrátenicí.Poznává nenažraného Mňamíka adostává jméno Bubajzlík.

„Nofíha!“ ozvalo se trojhlasně.

„Že jo?“ píchla ho třetí zdruhé strany.

„Mně se Jitrnice líbí,“ řekl.