Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LAURA VANDERKAMOVÁ

ŽIVOT PODLE JULIE

Z anglického originálu Juliet’s School of Possibilities,
vydaného nakladatelstvím Portfolio v roce 2019,
přeložila Drahomíra Michnová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
jako svou 7269. publikaci.

Redakce Zuzana Menšíková
Korektura Richard Straberger
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Formát ePub Štěpán Böhm
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2019

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © 2019 by Laura Vanderkam
This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC
Translation © Drahomíra Michnová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

ISBN 978-80-7625-357-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-356-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-060-4 (print)

1. kapitola

Riley Jenkinsová směřovala na jih po dálnici Garden State Parkway. Okolní stromy hýřily říjnovými barvami – rudou azlatou. To je nádhera, pomyslela si, ale ani krásy podzimu jí nezlepšily náladu. Také vsobě nedokázala zburcovat dostatek energie, aby se těšila do cíle své cesty: na víkendový relaxační pobyt pořádaný jejich firmou pro ženy, které zastávají vedoucí pozice. Akce se konala vměstečku Maris, ležícím na pobřeží státu New Jersey.

Nebylo to proto, že by nerada pracovala vsobotu. Od té doby, kdy před čtyřmi lety získala na univerzitě ve Whartonu titul MBA anásledně zaměstnání uporadenské firmy MB & Company, nezažila jedinou volnou sobotu.

Ve skutečnosti jí vadily takzvané náklady ušlé příležitosti, když místo shánění klientů musela strávit sobotu skolegyněmi.

Právě díky klientům se totiž mohl člověk ve firmě MB, naprosté špičce voboru, prosadit. Především klienti dodávali pracovníkům firmy, vníž chtěla Riley už tak dlouho pracovat, moc. Pamatovala si, jak před lety odkryla roušku tohoto tajemství při náhodném rozhovoru sjedním profesorem – to ještě studovala na univerzitě vIndianě apřivydělávala si ke stipendiu jako servírka. Když jste zaměstnancem MB, máte možnost pracovat svýkonnými řediteli asministerskými předsedy. Můžete řešit ty nejdůležitější úkoly, které vám zadají, atudíž ovlivňovat svět takovým způsobem, jaký vám umožní jen málokteré jiné povolání. Nezáleží na tom, že vám ještě není třicet. Můžete si vydělat pohádkové peníze létáním po světě – aRiley si už první rok vydělala dvojnásobek toho, co její usedlí rodiče, žijící na ospalém Středozápadě, vydělávali dohromady vdobě své vrcholné kariéry. Dotáhni to na partnera firmy abudeš domů nosit miliony.

Riley na sebe byla pyšná, že na požadavky klientů dokáže zareagovat téměř okamžitě. Během svého čtyřletého působení ve firmě, kde začínala jako hvězdná absolventka univerzity, se přes projektovou manažerku vypracovala až na přidruženou partnerku firmy asvé klienty nechala málokdy čekat déle než hodinu. Nastavila si mobil, aby ji okamžitě upozornil, že jí klient odeslal e-mail, ahned kněmu vyrazila na schůzku vautě způjčovny (vyrůstala na maloměstě vIndianě, proto se jí stále nějak příčilo najmout si vůz isřidičem). Její asistentka věděla, že jí nemá rezervovat letenky na letadlo, kde není přístup kinternetu.

Ale pak… Myšlenky jí zaletěly zpátky do minulého týdne, kdy se setkala se svou hodnotitelkou. Jean ji vkanceláři zavedla do té hrozné zasedačky sbéžovými stěnami, kam se – naštěstí – dostala jen, pokud zrovna nepracovala uklienta. „Riley,“ začala. Starší žena si neustále sundávala brýle amnula oči. Riley brzy pochopila, proč je Jean zjejich rozhovoru tak vyděšená. Riley se totiž ocitla vkategorii „Výzvy“, což byla jedna ze škatulek propracovaného hodnoticího systému vMB. „Výzvy“ se nacházely pod kategorií „Průměrný“ azároveň byly jen opříčku nad kategorií „Odstoupení doporučeno“. (Firma MB se vždy chovala noblesně, takže by nikdy odstoupení nepožadovala avyhodit někoho by považovala za vrchol nevkusu.)

Riley si tu nedávnou situaci vduchu přehrávala pořád dokola, když míjela čísla sjezdů zdálnice. „Nikdy vživotě jsem nebyla podprůměrná,“ bránila se před Jean.

„Ale MB vás zařazuje do ‚Výzev‘,“ opakovala Jean. „To neznamená, že někde jinde byste nemohla být výborná.“

Byla to výhrůžka? Riley nechtěla jít někam jinam. Chtěla pracovat jako konzultantka firmy MB se stejným zápalem, sjakým její někdejší spolubydlící na koleji astále nejlepší kamarádka Skip chtěla protestovat proti odpůrcům dronů. Riley neznala jinou firmu, která by nabízela takové pracovní nasazení, rozmanitost asamozřejmě iplat.

„Já tomu nerozumím,“ řekla. „Dělám všechno, co si klienti přejí. Zajistím jim vše, oč mě požádají, ato ještě rychleji, než očekávají.“

„Ano, ano.“ Jean se rozhlédla po béžové zasedačce, jako by se bála, že je někdo může špehovat. Pak ztišila hlas. „Poslyšte, Riley. Jde otohle. Jste tu čtyři roky. Ateď nově vřídicí funkci. Všichni, snimiž jsem mluvila, říkají, že si sní nevíte rady, že se vtom plácáte.“

„Ale já…,“ začala protestovat. Že se plácá? Riley Jenkinsová se neplácá vničem.

„Riley, poslouchejte mě. Snažím se vám pomoct. Hlavně zpětná vazba od vašich podřízených byla hrozná. Členové vašeho týmu tvrdí, že jste tak nesoustředěná aroztržitá, že ikdyž pracují do roztrhání těla, nevědí, jestli se věnují správným úkolům. Podívejte se – až dosud jste mohla dělat jen to, co vám vaši partneři nařídili. Což jste dělala.“ Jean si znovu sundala brýle ahledala nějaké trefné přirovnání. Konečně: „Představte si, že jste ta nejvýkonnější vrtačka na světě. Když se na něco přesně zaměříte, vyvrtáte díru okamžitě.“

„Aha, dobře.“

„Jenže na této úrovni je nutné přemýšlet, kam přesně tu vrtačku přiložit. Aupřímně řečeno, vaši klienti avaši kolegové uvás postrádají proniknutí do podstaty problému. Potřebujete skvělé nápady. Nápady, pro něž se vaše pracovní týmy nadchnou. Nápady, které by klienty ani ve snu nenapadly. Nápady, se kterými dokážete přijít jen vy – vždyť právě proto si přece klient najímá MB, že?“

„Chápu,“ hlesla Riley.

„Jde oobchod, Riley. Získat klienta znamená umět prodat skvělé nápady.“ Jean se najednou znepokojeně rozhlédla. „Pardon, chci říct, že musíme dokázat přesvědčit lidi, aby si najali právě MB azabývali se vašimi nápady. Slovo ‚prodat‘ tady nepoužíváme.“

„Ovšem.“ To zdejší divné slovíčkaření. „Budu na tom pracovat.“

„Ano,“ přikývla Jean. „Udělejte to, prosím.“ Vzdychla. „Protože jste ve ‚Výzvách‘, musím každých třicet dní zdokumentovat, zda děláte pokroky. Pokud je dělat nebudete, přijdou na řadu další klasifikační stupně.“

Riley na to nic neřekla. Jean si nenechala nahlédnout do karet, tvářila se jako ti protřelí hráči vkasinu, kde Riley před lety oprázdninách pracovala. Ale Riley věděla, co její výraz znamená. Jestli do třiceti dnů neprodá nějaký nápad, poletí.

Tenhle rozhovor se odehrál před více než týdnem. Apravdou bylo, že ve skutečnosti Riley nevěděla, jak najít prostor pro své zdokonalení. Nemohla přestat plnit požadavky klientů ani kolegů, tyto úkoly zabíraly každou minutu jejího času. Azabíraly iten čas, který neměla. Posledních pár dní byla Riley vzhůru dlouho do noci, pracovala na návrhu pro významného klienta, řetězec módních kaváren nazvaný The People Coffee Shops (zkráceně PCS), ajejí mozek se pak už nedokázal soustředit na nic jiného než na to, jak si aspoň chvilku zdřímnout.

Riley se podívala na navigaci vmobilu. Ke sjezdu zbývalo patnáct mil. Už jen třicet minut ji dělilo od příjezdu do tajuplného soukromého zařízení jménem Juliina škola: Vyber si svůj život, pojmenovaného podle jeho majitelky, která byla odbornicí na životní styl. Riley párkrát viděla její televizní pořady, setkala se snimi, když přespávala na hotelích akvůli velkému stresu nemohla usnout. Jak zorganizovat dokonalou svatbu. Jak za sto dolarů zkrášlit obývací pokoj. Bylo jasné, že Julie pořádá iakce pro firmy. Tento víkend byl relaxační pobyt vJuliině škole rezervován pro skupinu žen zastávajících vedoucí funkce vamerických firmách na Severovýchodě. Mělo jít ospolečné setkání, které stráví tak trochu vařením, výtvarnými činnostmi aprojížďkou na kole po promenádě podél pláže.

Riley si nebyla jistá, jak moc tam bude vítaná. Nadia, silná hráčka vnewyorské pobočce MB, zpočátku tvrdila, že pobyt je určen pouze pro partnerky firmy. VMB bylo ale na této pozici tak málo žen, že bylo potřeba sáhnout iojednu příčku kariérního žebříčku níž, aby se víkendová akce naplnila aženy tak měly středisko jen pro sebe. Riley se tento postup nelíbil, byla ztoho rozladěná apřičetla to kdůvodům, proč se jí na akci nechtělo. Dalším důvodem byl nejasný pocit, že se už dlouho neviděla se svým přítelem Neilem. Týden? Ne, dva… tři? Že by čas od jejich poslední schůzky tak rychle utekl? Seděli tenkrát upiva nazahrádce restaurace aRiley cítila, jak ji rozhovor sjejím velice zábavným společníkem nabíjí energií. Pozval ji, aby se brzy seznámila sjeho rodiči apříbuznými. ARiley už se začínala těšit na blížící se Den díkůvzdání.

OJulii se také nadšeně zmínila Elsa, vedoucí marketingového oddělení firmy PCS, Rileyina klienta. Elsa byla skvělá máma tří kluků, ale mateřské povinnosti pro ni byly něco jako melouch vmezičase, když zrovna nemusela skákat kolem farmáře pěstujícího pšenici, zníž se vPCS pekly koláčky ke kávě. Elsa se netajila tím, že Riley pobyt uJulie vdobrém slova smyslu závidí. Bylo to to nejhezčí, co Riley od Elsy za celý předchozí víkend slyšela. Riley ajejí tým totiž strávily sElsou dva příšerné dny vzajetí jiné béžové zasedačky, kde měli víkendovou schůzi. Elsin manžel akluci zrovna odjeli tábořit se skauty, což se Else hodilo, protože se měla brzy setkat svýkonným ředitelem PCS. Potřebovala vědět, jaké nápady mu má předložit. Riley ajejí tým tím pádem celý týden nevěděly, kam dřív skočit, horečným tempem musely vytvořit návrh, který Elsa potřebovala nejpozději vpátek do devíti večer. Vtu dobu totiž chodili její kluci spát, aona se tak mohla věnovat práci. E-maily vyřizovala do jedenácti. Ačkoli se blížilo sobotní poledne, zatím se stále nikdo neozval, jak předložený návrh dopadl. To nevěstilo nic dobrého.

Riley se ještě pár minut dusila ve vlastní šťávě – musíme vidět pokroky do třiceti dnů – apak už to nevydržela. Zavolala vedoucímu navrhovaného projektu.

„Ahoj, Franku, tady Riley,“ ohlásila se. „Elsa se ti neozvala, že?“

„Á, ahoj,“ odpověděl Frank. Zdálo se, že ho právě probudila. „Ještě jsem se dnes nedíval na poštu.“ Riley vduchu soptila. Bylo skoro poledne. Jak někdo může být tak nezodpovědný? „Moment, podívám se… ach.“

„Ach?“

„Špatná zpráva. Bude hledat jinou poradenskou firmu. Náš návrh prý nesplňuje to, co si představovala.“

Riley popadla svůj druhý mobil, který si pořídila, aby mohla číst e-maily, když na tom prvním dělala něco jiného. Zahlédla na okraji dálnice místo pro nouzové parkování vpřípadě potřeby odtahové služby – atoto každopádně byla nouzová situace – aodbočila tam, aby si mohla zkontrolovat příchozí poštu. Opřela mobil ovolant aprocházela doručené e-maily. „Jak jsem to mohla přehlédnout?“

„Elso? Tady Riley. ZMB.“