Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hana Dvořáková

Školáci v pohybu
tělesná výchova v praxi

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel. +420 324 264 401, fax: +420 324 264 400
jako svou 4663. publikaci

Fotografi e Miroslav Šneberger
Ilustrace Petra Řezníčková
Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Sazba Šimon Jimel
Návrh a grafi cká úprava obálky Jakub Náprstek

Počet stran 144
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

978-80-247-3733-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7642-2 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7643-9 pro formát EPUB

Úvod

Být učitelem je poslání. Učitelem se člověk rodí, a pokud nemá některé předpoklady, velmi obtížně je získává studiem nebo praxí. Učitelé i trenéři velmi často učí a trénují tak, jak byli v dětství sami vyučováni a trénováni. Proto je tak obtížné měnit zavedené postupy, a dokonce i obsahy výuky. Není se pak co divit, že někdy výuka neodpovídá nejen novým pedagogickým koncepcím, ale také již nevyhovuje dětem jiné generace. Ale vždyť děti jsou přece stále stejné... V mnohém ano, ale v mnohém také ne. A to v pozitivním i negativním smyslu. Jsou jistě více informované, jsou spíše partnery ve vzdělávacím procesu než objekty tohoto vzdělávání, může se stát, že v úzké oblasti znají více než učitel. Na druhé straně kvůli liberální výchově jsou bez jistoty, bez pravidel a také bez zábran. Učitel má obtížnou roli děti získat, podnítit jejich zájem, podpořit jejich aktivitu, vzbudit jejich nadšení.

Obsah činností v tělesné výchově a sportu je dán známým vývojem dítěte a jeho anatomicko-fyziologickými předpoklady. Je možné jej inovovat relativně méně, a to především pomocí nových a zajímavých pomůcek a nových her. Avšak způsoby řízení a organizace by se měly inovovat podstatněji. Není dobré setrvávat v klasické rakousko-uherské autoritativní disciplíně a zdůrazňování chyb, ale naopak se snažit podpořit vlastní aktivitu dětí na jejich individuální úrovni, ocenit osobní pokroky, rozvíjet spolupráci a být efektivní i zábavný.

Příklady, které obsahuje tato knížka, se zaměřují především na možnosti řízení a organizace jednotek tělesné výchovy s cílem práci zefektivnit. Tato knížka se tudíž nezabývá metodikou, tedy postupem nácviku jednotlivých dovedností. Metodické poznámky jsou zde vždy součástí organizační formy, např. metodické karty. Organizace a řízení vycházejí z běžné a často užívané praxe a pokračují ne zcela typickými náměty na činnosti v jednotkách tělesné výchovy. Nemohou být ovšem vyčerpávající, každý učitel či trenér má ověřené mnohé vlastní organizační postupy a způsoby řízení, které s jistotou užívá.

Školáci v pohybu?

Děti 3. třídy vběhnou do tělocvičny a sedají si na lavičku, jak mají se svojí učitelkou domluveno. Paní učitelka přichází a seznámí je s programem hodiny. Zkontroluje oblečení, ozdoby a pak již začne hra...

Tato paní učitelka se sama s podivem ptá, jak dlouho budou děti toto pravidlo čekání na lavičce, které zavedla kdysi v první třídě, ještě dodržovat...

Pokud učitel děti nezklame, dokáží dodržovat domluvená pravidla, seřadit se i čekat, protože vědí, že je čeká něco zajímavého, že hodina bude zábavná, aktivní, intenzivní a všichni se něco naučí a v mnohém se zlepší.

Některé výzkumy v devadesátých letech přinášely informace, že oblíbenost tělesné výchovy klesá a předmět, který byl dříve považován za výjimečný a dětmi oblíbený, se najednou stával postrachem. Při zjišťování názorů dospělých občanů zpětně na tělesnou výchovu ve škole (Mužík, 2010) se ukázalo, že asi 20 % respondentů bylo s pojetím a realizací tělesné výchovy spokojeno, přičemž naopak 21 % vyjádřilo nespokojenost se špatně vedenými hodinami. Učitel byl pro 10 % pozitivním činitelem, naopak 13 % uvádí právě špatného učitele jako důvod nespokojenosti s tělesnou výchovou.

A jak je to se současnými dětmi? Zdá se, že se chtějí méně pohybovat či se nechtějí pohybovat vůbec. Mají zcela jiné zájmy. Přitom teorie mluví o základní biologické potřebě pohybu v dětství. Má šanci se ještě taková potřeba prosadit vedle dalších nabídek a lákadel? Pociťují ji dnešní děti? Existuje opravdu biologická dětská potřeba pohybu, jak o ní mluví Maslow, Matějček a další?

Výzkum o postojích žáků k tělesné výchově slovenského autora Bartíka (2009) ve 4. ročnících základní školy potvrdil pozitivní postoj dětí k tělesné výchově, ovšem s dominantní závislostí na pedagogovi, na používaných metodách a na jeho schopnosti motivovat a aktivovat žáky. Ukázal také na rozpor mezi postojem žáků a jejich reálnou potřebou, protože se ukazuje, že děti se nehrnou do aktivit, pokud vyžadují větší úsilí a zapojení vůle. To koresponduje s osobními pocity učitelů starších žáků i mládeže, že ti nechtějí překonávat vyšší tělesné nároky, námahu nebo dokonce bolest. Šetření Mužíka a Pecha (2010) však u českých dětí z 5. tříd základní školy prokazuje každodenní potřebu pohybu. Až 90 % dětí nepovažuje pohyb za zbytečné unavování těla, což poněkud odporuje často prezentovaným dojmům dospělých. Vysoká většina těchto dětí také považuje pohyb za stejně důležitý jako jídlo a spánek. Toto šetření ukazuje také na pozitivní působení školní a zájmové tělesné výchovy a sportu při budování trvalejšího vztahu k pohybovým aktivitám. Děti si také ve více jak 80 % nedovedou představit, že by ve škole tělesná výchova nebyla.

Velmi zajímavé jsou však informace, co děti oceňují na pohybových aktivitách, s čím si pohyb spojují. Podle zjištění Mužíka a Pecha (2010) je při pohybu důležité také poznávání nových míst a kontakt s kamarády. Hlavním cílem většiny dětí, především dívek, není se srovnávat a soutěžit, u chlapců je soutěživost výraznější. Očekávání amerických dětí se týkalo zábavy a prožitků, ale zároveň touhy něco se naučit a dozvědět, posílit se a zlepšit, udělat něco pro sebe, a tím také být úspěšný.

Zdá se tedy, že učitel prvního stupně školy či trenér mladšího žactva má dobré vstupní předpoklady díky trvající potřebě pohybu u dětí do jedenácti let. Také by však měl vycházet z toho, co děti s pohybem spojují, co vnímají jako prospěšné, co očekávají, a to se pokusit realizovat.

Z pozorování hodin tělesné výchovy na prvním stupni základní školy (Malenická, 2003) vyplynulo, že převážná většina těchto hodin má velmi podobný obsah a jsou užívány podobné metody práce. Obsahem je honička nebo hra na rybičky a rybáře, rozcvička v úzkém stoji rozkročném začne úklony hlavou a pokračuje kroužením v zápěstí, loktech a ramenou... Dále proběhnou štafetové soutěže a pak se hraje vybíjená...

Zdá se, že nejméně 60 let probíhá TV stále stejně! Jak asi může vyhovovat dětem moderním, sebevědomým, samostatným, informovaným z mnoha zdrojů, přivyklým na nové způsoby komunikace, nové vztahy, moderní pomůcky? Jistě, většinou se podřídí, spokojí se s uvedeným opakovaným obsahem a jsou nadšené možností zahrát si vybíjenou. S věkem pak jejich emoce opadají, aktivita klesá, a pohyb se jim stává lhostejným nebo dokonce protivným. Následkem toho pak dochází ke snižování aktivity dětí, zhoršení jejich zdatnosti, k růstu nadváhy, obezity a dalších civilizačních zdravotních problémů.

Bunc (2010) dokladuje, že současný základní problém s nadváhou a obezitou dětí není způsoben horšími předpoklady dětí obézních, ale neadekvátní pohybovou aktivitou. Zjistil totiž, že aktivní svalová hmota dětí proporcionálních a dětí s nadváhou či obézních nevykazuje výrazné rozdíly, a předpoklady pro pohybovou zátěž tedy nejsou závislé na hmotnosti. Důvodem menší aktivity a prohlubování problémů je však nižší motivace obézních dětí a jejich větší pohodlnost. Tento autor také považuje období mladšího školního věku za senzitivní a zásadní období pro vytváření vztahu a návyku k pohybovým aktivitám. Za odpovědného činitele ve vytváření tohoto vztahu považuje školu a školní prostředí a požaduje změnu v roli učitele tímto směrem.

Požadovaný směr by se měl vyznačovat odklonem od srovnávacího výkonového pojetí tělesné výchovy a nacházením takových cest, které by aktivovaly co největší počet dětí, tedy i dětí bez dobrých fyzických předpokladů pro tělesnou výchovu a sport. Měly by se nacházet takové činnosti, které by přinášely zážitky i emoce, ale i pocity osobního růstu a zlepšování.

Tělesná výchova by měla směřovat k zdravotním benefitům, a to nejen aktuálním podporováním zdatnosti svalové i aerobní, ale také učením, co zdatnost je, jaký má vztah ke zdraví a jak si každý může svou vlastní zdatnost sledovat, kontrolovat a rozvíjet. Tyto poznatky bývají ve škole spíše opomíjeny (Mužík, Hošková, 2010), přičemž učitelé dokáží prakticky realizovat hodinu rozvíjející např. aerobní zdatnost, avšak v žádné ze sledovaných hodin se nevyskytla informace pro žáky, proč je tato činnost prováděna a jak je možné vlastní zdatnost sledovat a rozvíjet (Malenická, 2003).

Dalším přetrvávajícím trendem ve školách a třídách a v tělesné výchově především je vytváření atmosféry soupeření místo atmosféry spolupráce a vzájemné podpory. Některé alternativní programy staví na zcela odlišných základech, než je srovnávání dětí, myšlenkou je podpora individuálního rozvoje. Existují učitelé, kteří soutěže v tělesné výchově realizují minimálně. Podle Suchomela (2006) je totiž rozdílnost individuálních somatických předpokladů v jedné třídě až pět let, proto srovnávání je v podstatě zcela nesprávné.

Z běžné praxe je zřejmé, že děti dobře znají soutěžení a vylučování neúspěšných spolužáků ze hry, ale tyto děti často velmi rozpačitě a neznale reagují na činnosti a hry, kde je zapotřebí vzájemný respekt, pomoc, spolupráce, domluva na společné akci. Z toho vyplývá, že se s takovými činnostmi a hrami téměř nesetkávají, ačkoliv v současné pedagogické koncepci jsou právě komunikace a kooperace výrazně podporovány a předpokládá se také, že práce v týmu je předpokladem úspěchu v budoucnosti.

Co nabízí škola

Hlavním cílem snažení pedagogů ve škole ive sportovních kroužcích aoddílech je, nebo by mělo být, aby si dítě pohyb oblíbilo aten se pak stal pravidelnou součástí způsobu života dítěte ibudoucího dospělého, ato ve smyslu pěstování zdraví, zdatnosti, regenerace arekreace, ale ijako smysluplná apsychicky asociálně uspokojující aktivita volného času po celý život. Pro toto dlouhodobé ovlivňování je právě věk mladšího školního věku zásadním asenzitivním obdobím (Bunc, 2010).

Pro tento dlouhodobý cíl je tedy zhlediska dítěte třeba:

Dát dítěti možnost naučit se pohybovým dovednostem, které by vdětství ijako dospělý mohl využívat ve svém způsobu života.

Spomocí učitele rozvíjet aktuální tělesnou zdatnost (kondici), ale zároveň se dozvědět, jak ji sledovat arozvíjet ivbudoucnosti. Je nutné si uvědomit, že zdatnost je charakterizována jako schopnost vyrovnat se snároky okolí, ato jak vpsychickém, tak vtělesném smyslu. Pohybové činnosti ovlivňují obě tyto stránky aspeciálně se zaměřují na tělesnou zdatnost, atím prevenci civilizačních onemocnění (Malina, 1990, Corbin, Pangrazi, 1992, 1993, Bunc, 1993, Dvořáková, 1994, 2007).

Pomocí pohybu mít možnost naučit se zvládat svět kolem sebe, svět materiální isociální, prakticky se seznámit sprostorem, materiály, pomůckami, rozvíjet vnímání, poznávat své osobní možnosti, zvládat pravidla, vnímat vztahy.

Pomocí pohybu prožívat pozitivně různé individuální isociální situace, ale dokázat je iřešit. Vtěchto situacích je třeba vynaložené úsilí apřekonání nepříjemných pocitů odměněno pocitem společného úspěchu, pocitem překonání sebe sama asamozřejmě ivnějším oceněním.

Cílem školní tělesné výchovy by tedy nemělo být soutěžení areprezentování školy vybranými dětmi, ale aktivita všech dětí!

Naučit se něco nového

Naučit se něco nového znamená zvládnout nové dovednosti, ale také se něco dozvědět. Vkaždé skupině dětí je často obtížné stanovit jednotný cíl, tedy co se děti mají naučit. Ve školní třídě je to obtížnější ztoho důvodu, že děti mají zcela různé zájmy ajsou velmi rozdílné zhlediska pohybové úrovně azkušenosti. Vzájmovém sportovním kroužku je již skupina homogennější.

Výběr cílů samozřejmě vyplývá ze znalosti úrovně dětí, jejich předpokladů tělesných, pohybových, ale ipsychických asociálních, zúrovně dosavadních dovedností, zjejich zájmů. Jedná se pak odovednosti zoblasti ovládání vlastního těla – pohyby apolohy částí těla azákladní motoriky, důležité jsou základy sportů, tedy gymnastické činnosti, herní činnosti – základy sportovních her co nejrůznějšího charakteru, atletické činnosti, základy úpolů, tanec, turistika, plavání, zimní činnosti – lyžování abruslení, cyklistika. Čím širší je nabídka těchto činností, tím více dětí může některý sport zaujmout tak, že při něm setrvá po delší dobu, případně po celý život.

Pro realizaci pak jsou směrodatné ataké omezující podmínky školy, její prostorové možnosti, vybavení zařízením apomůckami, ale imožnosti personálního zajištění. Vzhledem křadě problémů se zajištěním bezpečnosti při pohybové činnosti se pedagogové pochopitelně obávají mnohé aktivity sdětmi realizovat.

Ipřes stejný věk mají děti ve třídě velmi různé předpoklady. Akcelerovaný či zpomalený tělesný růst nebo úroveň tělesného amentálního zrání může způsobit výrazný rozdíl předpokladů mezi jednotlivci (Suchomel, 2006). Proto je vždy velkým problémem vybrat takové cíle atakové úkoly, které by odpovídaly možnostem většiny dětí. Snahou učitele je, aby se každé dítě mohlo něco naučit aaby tedy pokročilo ve své úrovni. To souvisí se zásadou přiměřenosti, kde nepřiměřené – příliš náročné nebo naopak příliš lehké – vede knezájmu dětí. Děti začnou „zlobit“.

Dobrý učitel či trenér tyto situace obvykle řeší intuitivně: dítěti, kterému předložený úkol nejde, více pomáhá, více jej povzbuzuje astanovuje mu přiměřené kroky kpostupnému dosažení cíle. Dětem, pro které je naopak úkol příliš jednoduchý ahned jej dokáží, učitel často přidává na obtížnosti. Je možné však tento stav apotřeby respektovat již předem. Velmi vhodným prostředkem je např. využití stylu snabídkou (viz dále příklady nácviku).

Učení se nové dovednosti probíhá většinou vzačátku hlavní části jednotky, kdy jsou již děti rozcvičeny, ale ještě ne unaveny ajsou schopné se soustředit. Podle podmínek atypu úkolu je možné nacvičovat hromadně nebo skupinově (viz dále).

Spraktickým učením se dovednostem souvisí inové poznatky. Je běžné, že se děti učí pravidlům her, seznámí se spomůckami, jiným míčem na basketbal, hokejkou pro florbal, švédskou bednou či trampolínou, naučí se, jak se snimi zachází aseznámí se sbezpečnostními zásadami.

Děti by se však měly také dozvědět, proč se rozcvičují, jakou působnost mají některé cviky apolohy. Děti přece samy vnímají své tělo aje vhodné je upozornit na to, že vdané poloze nepříjemně cítí zkrácené svaly, aprávě proto je třeba je protahovat avjakých polohách. Stejně přivítají informace oposílení svalů, které ochabují. Velkým přínosem může pak být to, že děti více, lépe apřesněji začnou vnímat své tělo ajeho části apředevším rozumí, proč řadu pohybů dělají.

Podobné, věku přiměřené informace, by měly děti získat ofunkci vnitřních oběhových orgánů aoprevenci civilizačních onemocnění avytrvalostních aktivitách, které na tyto funkce působí pozitivně. Mohou se naučit pozorovat srdeční frekvenci asledovat vlastní objem vhodných aktivit během dne atýdne, hodnotit se aplánovat svůj režim.

Být zdatnější

Ve vztahu ke zdraví atělesné zdatnosti dětí se doporučuje, aby se děti mladšího školního věku pohybovaly každodenně. Různí autoři stanovují minimální hodnoty každodenního pohybu dětí, které by podle nich zajišťovaly alespoň základní úroveň zdatnosti.

Pohyb vrámci výuky jiných předmětů však přináší další hodnoty:

Krátká pohybová chvilka odbourá únavu apodpoří nové soustředění dětí.

Záměrně volené pohyby usnadní zvládnutí učené dovednosti, např. uvolnění ruky před psaním.

Pohyb podpoří pochopení učené látky tělesným prožitkem – přičítání aodčítání při chůzi vpřed (vzhůru po schodech) avzad (po schodech dolů), vytváření obrazců zgeometrie vlastním tělem nebo se spolužáky, procvičování počítání (molekuly) aj., ale izvládání mnohem zásadnějších pojmů, vpravo-vlevo, dole-nahoře, šikmo..., které souvisejí sorientací vprostoru, spředstavou oprostoru, spohybovou pamětí, pohybovým rytmem...

Vyrovnávací cvičení – záměrná cvičení pro správné držení těla – vřazená do sedavých hodin výuky, jsou prevencí ivyrovnáním vznikajícího vadného držení těla, které právě sezením vlavicích výrazně stoupá.

Pohyb bývá také používán jako terapie, kdy poučený učitel může vhodnou formou reagovat na projevy dyspraxie, snížené koncentrace pozornosti, LMD apod. Pohyb určitého charakteru bývá právě pro děti stěmito problémy vhodným prostředkem terapie nebo alespoň jim usnadňuje plnění zadaných požadavků zjiného předmětu střídáním zadané klidové práce skrátkým pohybovým úkolem udětí sproblémy soustředění (např. vypočítat příklady nebo napsat několik řádků písmen). Pohyb může pomoci ve školní praxi, ale při vhodném vedení ive zlepšení úrovně pohybových dovedností (Kolář et al., 2011, Pokorná, 2001, O’Dell, Cook, 2000, Dennison, Dennisonová, 1993 aj.).

Vzahraničí iunás se realizují projekty, které se snaží oodbourání některých typických současných projevů, např. dojíždění do školy autem apod. Vytvářejí se proto programy, podporující docházku do školy pěšky společně pod vedením jednoho zrodičů (Spuren zur Schule, Spurbusse apod.), ošetřuje se bezpečnost cest do školy zjišťováním míst, které děti pociťují jako nebezpečné, apohyb se podporuje ivytvářením příjemného apodnětného prostředí pro pohybové činnosti ve škole, na školním dvoře avjejím okolí (Bewegte Schule).

Zdatnost vhodině tělesné výchovy

Být samostatný aumět spolupracovat