Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Yarrow Townsendo

Mapa z listí

Ilustrace MARIE-ALICE HARELOVÁ

Přeloženo z anglického originálu The Map of Leaves

vydaného nakladatelstvím Chicken House

v roce 2022 v Somersetu ve Velké Británii

Text © Yarrow Townsend, 2022

Illustration © Marie-Alice Harel, 2022

Translation © Miroslava Kopicová, 2023

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 8835. publikaci

Překlad Miroslava Kopicová

Odpovědný redaktor Jakub Laxar

Jazyková úprava Martina Weberová

Grafická úprava a sazba Ondřej Mikulecký

První vydání, Praha 2023

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2023

ISBN 978-80-271-6892-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-6891-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-3490-8 (print)

Pro Bridii Wattsovou

1

Kostival lékařský: Symphytum officinale

Listy: na obklad proti zánětu a infekci.

Také známý jako oslí ucho či černý kořen.

V e vesnici Trnovec už dávno neměla zůstat živá duše. Byl to takový chladný a vlhký konec světa, kde se dřevěné domky choulily jeden k druhému podél bažinaté říčky, jako by se bály, že buďto sklouznou do jejího prudkého toku, nebo je spolkne les. Mlžné hvozdy a zrádné močály nepředstavovaly zrovna ideální místo pro děti. Zimy tu bývaly dlouhé, temné a nesmírně pochmurné a žádný z vesničanů nevyhlížel dny strávené pod příkrovem mlhavého říčního oparu. Nikdo se netěšil na to, jak bude, zabalený ve dvou svetrech, rovnat dříví na otop a sbírat spadlé hrušky. Nikdo kromě Orly Carsonové.

Dvanáctiletá Orla měla tmavohnědé vlasy, ruce poškrábané od ostružiní a odhodlaný zamračený výraz. Nosila chlapecké nohavice, které si nikdy nepřevlékala, nepromokavý kabát z voskovaného plátna vonící jako včelí úl a vysoké kožené boty. Bydlela v malé dřevěné kůlně, kam farmář dřív ukládal nasekané dříví. Chatrč stála až na konci vesnice, na samém okraji lesa, skrčená v houští mezi trnkami a jablůňkami, kde na ni její majitel už dávno zapomněl. Orla tu dřív bydlívala s mamkou, a když pak mamka umřela, žila tu dívka sama. Bez pomoci od kohokoli dalšího. Starala se o divokou zahradu a divoká zahrada se starala o ni. Nikoho dalšího nepotřebovala.

Onoho šedivého odpoledne stála Orla po kolena v kopřivách a prohledávala podrost. Byl první zářijový den, přelom ročních období. Nízko nad řeku se snesla mlha a kapradí a kostival na vzdáleném konci zahrady halily pavučiny poseté krůpějemi jako drahokamy. Rostliny kolem ševelily a jejich jiskřivé hlasy k Orle pronikaly ze změti stonků a listí.

Vezmi kousek nati! volal šťovík.

Potřebuješ víc než dva lístky, prohlašoval stolístek.

Ne – jen špičku, stačí trošku! namítaly kopřivy.

„Přece vím, jak se dělá mast,“ ohradila se Orla, vybrala si, které kopřivy potřebuje, a opatrně z nich nožem kousek odřízla. Chytila padající části, odtrhla ze stonků lístky, než ji stihly žahnout, a strčila si je do kapes. Její kůň Kapitán stál u dveří přístřešku a vypadal nešťastně. Pravé kopyto měl hodně zanícené a Orla ho potřebovala zbavit infekce, než se to ještě zhorší.

Kalužnici! volala lnice nachová.

Ptačinec! švitořila měsíčnice se svými stříbřitými tobolkami připomínajícími malé měsíce.

„Hmm,“ zamručela Orla. Prodírala se kopřivami a pak ostružinami, které se jí zachytávaly za kabát a kalhoty. „Možná. To se ještě uvidí, dobrá? Když mě teď omluvíte,“ řekla a odtrhla si z kabátu trnité šlahouny. „Víte přece, že mám důležitou práci.“

Prokličkovala mezi zkroucenými jablůňkami k říčce. „Kopřiva, kostival a jíl. To mi bude stačit.“

Kostival vždycky zabere, souhlasil s ní hrdě kostival.

Na břehu si Orla rukávem otřela z nosu kapky srážející se mlhy a uřízla pár lístků kostivalu. Znala je dobře – široké, zelené, hustě pokryté pichlavými chloupky. V létě rostlinu zdobily trsy růžových zvonkovitých květů, někdy fialkových, jindy bílých. Na léky ale Orla používala její tlusté listy – skvěle hojily popáleniny a odřeniny. Jednou se jí podařilo dát do pořádku vrabčáka s pochroumanou nohou tak, že namočila list kostivalu do medu a omotala mu ho kolem nožky jako obvaz, tak jak jí to ukazovala mamka. Krmila ho pak ovesnou kaší, dokud se neuzdravil a neodletěl.

Kostival vždycky zabere.

Do třetice všeho dobrého, ozvala se rostlinka.

Orla si skousla ret. „Doufejme,“ odvětila. Kapitánovi se toho léta noha zanítila už potřetí a Orla pokaždé připravila tentýž starý dobrý lék, jak se ho naučila od mamky. Už by se to znovu vracet nemělo. Poprvé k obkladu přidala spoustu šťovíku, co rostl u strouhy za plotem. A minulý měsíc tam přimíchala notné množství medu od včelek hnízdících v jabloni. Tím se to mělo vyřešit.

Tyhle ne – to nebude stačit! Víc šťovíku! volaly trnkové keře.

Víc stolístku! radil aksamitník.

„Dobrá, dobrá,“ uklidňovala je Orla. „Vždyť já vás poslouchám.“

Odhrnula si z obličeje zvlhlé vlasy a v přítmí zkoumala lístky kostivalu. Byly menší než obvykle a poseté černými flíčky. Orla se skvrny pokusila setřít, ale zdálo se, že jsou součástí rostliny.

Špatné listy, odtušil mech rostoucí pod jabloněmi.

I tak budou stačit! ujišťoval kostival.

Potřebuješ borovici, radil pelyněk.

Borovicovou mízu a pryskyřici a tér. Borovicový tér! ozývalo se z celé zahrady.

„To každopádně,“ odvětila Orla, stále zabraná do úvah o kostivalu. Strčila lístky do kapsy a loudala se zpátky k dřevníku. Kapitán nakukoval přes živý plot, který zahradu odděloval od úzké cesty, a čenichal. V hřívě měl zamotané pichlavé kuličky lopuchu a strakatou srst měl pocákanou od bláta.

„Přestaň už myslet na ostružiny,“ napomenula ho Orla a podrbala ho za ušima přesně tam, kde to měl rád. Pak mu zvedla nohu, aby si prohlédla bolavé kopyto. Kapitán se trochu bránil, ale ona zvíře utišila a jemně je poklepala po vyzáblém boku. Kopyto bylo hrozně cítit a z jeho zadní části cosi vytékalo. Znovu Kapitánovu nohu opatrně postavila na zem, vytáhla z kapsy listy a snažila se z nich vybrat ty, které měly na sobě co nejméně černých flíčků. Kapitán je se zájmem očichával.

Borovice by byla lepší, bručel pelyněk.

„Zkusíme nejdřív můj nápad,“ řekla Orla a vytáhla zpod lavičky přede dveřmi kamenný hmoždíř. Hodila do něj lístky a roztloukla je na kaši. „Tak,“ přihodila k nim trochu šedého jílu a sledovala, jak zezelenal, což bylo správně. „To bude stačit. Těm listům nic není, jen už nejsou nejčerstvější, to je celé.“

Hmm, poznamenaly šťovíkové lístky u jejích nohou.

Že by? opáčil pelyněk.

Orla se kousla do rtu. „Bude to dobré,“ prohlásila a ještě naposledy pastu zamíchala. Pak zvedla Kapitánovi kopyto, nanesla na něj zelené mazání a ovázala ho čistým plátnem, aby drželo, kde má. Je pravda, že pasta už začínala tmavnout trochu víc než obvykle.

Orla pustila Kapitánovu nohu a otřela si ruce o kalhoty. „Až příště utečeš, tak hlavně ne do vesnice,“ nakázala mu. „Tam je moc skla, hřebíků a všelijakých trablů. Nepotřebuju, aby ses mi někde zatoulal.“

Kapitán sklonil hlavu, očichal si kopyto a odfrkl si.

Orla tázavě zvedla obočí. „Mně ta pasta připadá v pořádku. Brzičko ti bude líp.“

Rostliny za ní stále ševelily, jako by se chvěly ve větru.

„Víte, že vás slyším, že ano?“

Borovicový tér, volaly na ni sborem.

Borovice a jasan, povařit, až se to začne lepit! radil břečťan.

Orla po nich vrhla nazlobený pohled. „Řekla jsem, že ne,“ zopakovala jim, otřela si nos orosený od mlhy a uklidila si nůž zpátky do kapsy. „Kapitán bude v pořádku. Kafe už je skoro spálené a musím ještě nasbírat k večeři trochu mrkve. Nevypravím se teď někam hledat borovice. Přece vím, co dělám.“

Kdesi v nitru ale věděla, že má břečťan pravdu. Dohlížel na její zahradu už mnoho let. Jeho spletité kořeny pevně prorostly až hluboko do základů dřevníku.

Kostival nestačí, tvrdil břečťan. Borovice, jinak umře na infekci. Borovice, až za vesnicí. Borovice, z Pomezního lesa.

Orla se s přimhouřenýma očima zahleděla směrem k Trnovci. Od řeky se klikatila cestička vedoucí k dřevěným, deštěm zmáčeným domkům lemujícím temné dlážděné uličky. Lucerny už svítily a kolem krčmy a kostelíka se houfovaly stíny rozmazané v mlze. Někde vzadu za vesnicí se rýsovala řada borovic. Orle se naježily chloupky na ruce a nohy jí ztěžkly.

Bojíš se, ozval se vedle ní pelyněk.

„Nebojím,“ zamumlala Orla, ale žaludek se jí svíral, jako když se smotává lano. Kdykoli se vypravila do vesnice, nevzešlo z toho nic dobrého.

Orla oddusala do chatrče a zavřela za sebou dveře na petlici. Nalila si hrnek žaludové kávy a posadila se na vlastnoručně dělanou stoličku, aby se ohřála u ohně. Od bot jí do vlhkého vzduchu stoupaly malé obláčky páry. Co chvíli vykoukla ven. Kapitán tam stál s nohou žalostně nadzvednutou. Bylinková pasta pomalu protékala skrz omotané plátno. Orla zaúpěla. Nemohla dostat z hlavy flekaté lístky kostivalu. Zalétla pohledem k dřevěné bedýnce vedle ohně, v níž byla uložena mamčina kniha. Doba, kdy se Orla dívala na recepty, už ale dávno minula. Zvládne to sama.

Padá soumrak, šeptala tráva venku. Ptáci už se vrátili do hnízd.

Další den už to nepočká – nepočká! naléhala šípková růže.

Čas jít, přidala se šalvěj. Čas jít.

Orla měla Kapitána moc ráda. Zamilovala si jeho tmavé oči a odfrkávání, i když by to nikdy nikomu nepřiznala. Pro ostatní lidi to byl jen kůň – dobrý na spásání trávy pod jabloněmi a hnojení zeleninových záhonků. Pro Orlu byl ale přítel. Kromě rostlin její jediný. A nemohla si dovolit o něj přijít.

„Fajn,“ řekla a zahleděla se na blízké stromy. „Tak tedy borovicový tér.“

2

Borovice lesní: Pinus sylvestris

Míza: dezinfekce mělkých poranění a repelent proti hmyzu.

Jehličí: čaj na snížení horečky.

O rla se vydala po úzké cestičce k Pomeznímu lesu. Nebyla o moc širší než jelení stezka a klikatila se podél říčky. Sice to tudy do lesa bylo dál, ale Orla se raději držela mimo vesnici. Tráva na blatech byla vysokánská, protkaná pavučinami, na nichž se zachytávaly korálky mlhy. Rostliny dívku sledovaly, ale moc toho nenamluvily. Nebyly jako ty v zahradě. Svá tajemství si nechávaly pro sebe a jen si tiše klevetily mezi sebou.

Úplně sama, bručely si pro sebe. Kdepak máš koně?

Proč ne přes vesnici?

Proč se plahočit blátem a mokřady?

Orla pochodovala dál. „Ukáže mi někdo, kde bych našla nějakou pěknou borovici plnou mízy?“ zeptala se nahlas.

Přichází podzim, odvětila tráva.

„To já vím,“ durdila se Orla, narovnala si tornu na zádech a mžourala do ponurých lesů před sebou. „Co to s vámi všemi je? Aspoň byste se mohli uhnout.“

Když Orla zahýbala za roh, ze křoví s křikem vzlétl kos. Říčka se tu stáčela k lesu, kolem úpatí kopce zvedajícího se nad obcí. Po úbočí byly roztroušené domky, z jejich oken matně prosvítalo světlo svíček. Na vršku kopce se tyčila majestátní třípatrová silueta Laního hrádku, který od vesnice dělily zeď a brána. Vedle té stál z každé strany jeden kamenný jelen. Široký trávník před sídlem se svažoval dolů k říčce. Orla se k němu s obavami blížila. Její tajná cestička do lesa tady končila, neboť ji přerušovala kamenná zeď a za ní monotónní trávník, z něhož vybíhalo nad tmavou vodu dřevěné molo. Orla se předrápala přes zeď a chvíli čekala. Zadívala se nejdřív na borovice vzadu za trávníkem a pak na dům samotný.

Závěsy nebyly zatažené a Orla viděla, jak se uvnitř při svitu luceren pohybují postavy. Při pohledu na vytopený dům si náhle uvědomila, jaká je jí venku v mlze zima. Laní hrádek patřil Inishowenu Atlasovi, správci Trnovce. Byl to nejbohatší muž ve vsi a mamka říkávala, že proto mu maršál ze Západního Přístavu dal na starosti dodržování zákonů země. Mamka u toho vždycky obrátila oči v sloup a vysvětlovala Orle, že tohle je ve všech vesnicích stejné – vedli je muži z měst, kteří měli dojem, že jen oni vědí, co je nejlepší. Atlas sídlo téměř nenavštěvoval – trávil spoustu času v Západním Přístavu. Ale i přesto byl dům velkolepý. Bydlela v něm Atlasova sestra Josephine Clawová se svou dcerou Arianou. Orla si byla jistá, že mají k večeři husu s brusinkami a víno. Téměř cítila tu vůni.

Na malý okamžik se za oknem objevila Josephine Clawová oděná v dlouhých bílých šatech. Dívala se na řeku. Pak téměř neznatelně zavrtěla hlavou a zatáhla závěsy.

Pořád po očku pozorujíc dům, rozeběhla se Orla přes trávník k lesu.

Běž, honem!

Tiše, tiše!

Pod ochranu stromů, pod ochranu tmy.

Les se za ní zavřel jako klidná hladina moře. Jen tu a tam se ozval tichý šelest, zapraskání či kap kap, jak z listů sklouzávaly krůpěje rosy. Orla hleděla do ztemnělého lesa a hledala mezi jasany, duby a buky nějakou borovici. Pak zavřela oči a zaposlouchala se.

Hlouběji, ještě hlouběji, říkaly stromy.

Dávno je tomu, moudrá dívenko, zašeptala planá růže.

„Tak vidíte, že mě znáte,“ odpověděla Orla. „Není to zas tak dávno.“

Cítila, jak se jí zrychlil tep, a představovala si samu sebe jako lovkyni s rozzářeným pohledem, jak to dělávala, když chodívaly s mamkou do lesa pro všemožné plodiny. Zatímco mamka sbírala smrže a choroše, Orla s modrým haulerským šátkem uvázaným kolem krku pobíhala kolem a šermovala  klackem. Nikdy mamce nepověděla, že si hraje na to, že je volná jako hauleři, kteří se sjížděli ze všech koutů země, aby za kousíček zlata pracovali na člunech na řece. Hauleři o mamce tvrdili, že je „bláznivá“ a že je „čarodějnice“. Tíž hauleři, kteří ji pak pohřbili někde v lese…

Dívej se pod nohy, sykl zimolez vinoucí se mezi stromy.

Před Orlou se mlčky tyčily tenké borovice. Co chvíli zapraskaly ve větru a jejich sténání se neslo kmeny až ke kořenům. Na jedné z borovic si v místě, kde se ulomila stará větev, dívka všimla hrudky světlé zaschlé mízy, ztuhlé jako jantarově žlutá sražená krev.

„Tak dobrá,“ řekla Orla, přistoupila ke kmeni a zlehka na něj položila ruku. „Vezmu si teď trošku mízy, jestli ti to nevadí. Je to pro mého koně. Má pochroumané kopyto a mohl by jinak umřít. Děkuju ti.“

Nato se vyhoupla do větví a šplhala nahoru. Když se vydrápala k hrudce mízy, odvázala si od pasu pilku. Byla už trošku zrezivělá a list měla rozviklaný, ale bude stačit. Borovice nic nenamítala, nebo Orla aspoň nic neslyšela, a tak uřízla hroudu ztuhlé smůly velkou asi jako sevřená pěst. List pilky se do ní snadno zabořil. Orla pokračovala dál, až měla pytel plný voňavých kusů pryskyřice.

Pak si otřela čelo a přehodila si pilku zase přes rameno.

„Tak, to by bylo,“ řekla a pohladila kmen. „Mám, co jsem potřebovala.“

Zarazila se. Když sundala dlaň ze stromu, všimla si nepatrné načernalé skvrnky na kůře, jako by ji někdo pomaloval inkoustem. Zavrtěla hlavou. Začínalo se stmívat a s jejím zrakem si zjevně pohrávaly stíny.

Trochu se zvedal vítr a odnášel s sebou chomáče mlhy, kterou vystřídaly stíny snášející se noci. Strom zapraskal a zasténal a Orla se opatrně spustila z větve a hledala pod sebou nohama nějakou další. Až když se podívala dolů, postřehla, že se pod ní pohybuje kdosi v charakteristickém modrém kabátě.

Nějaký hauler.

Instinktivně přitiskla tvář blíž ke kmeni a přidržovala se dřevnatého stonku břečťanu.

„Co tu dělá?“ zašeptala.

Hledá, odpověděl břečťan. Ztracený.

Orla zamžourala dolů do přítmí. Neznámý popocházel sem a tam a bedlivě prozkoumával zem. Pohyboval se opatrně, jako by měl něco s nohama. Na haulera vypadal mladě – byl to spíš dospívající chlapec. Vlasy měl kučeravé, bez známky šedin, typických pro většinu mužů. Orle jeho tvář připadala povědomá – ale v tom šeru skoro nebyla vidět. Mladík doklopýtal k jejímu stromu. Z kabátu mu čpělo pálené dříví a říční bahno. A pak ještě cosi, co působilo jako vlhkost, hniloba a horečka.

Hauler přehlédl kořen před sebou a klopýtl o něj. Opřel se o kmen borovice, na kterou Orla vylezla, aby neupadl. Dech měl přerývaný a zpod kadeří mu vytékaly krůpěje potu. Ve vlhkém vzduchu se zaleskly jeho oči, když vzhlédl do větvoví.

Orla strnula a srdce se jí rozbušilo. Cítila, jak se jí potí dlaně, takže bylo obtížné se na stromě udržet bez hnutí. Pomalu zavřela oči a snažila se splynout s potemnělým lesem. Hauler si povzdechl, zaklel a pak konečně odklopýtal pryč.

Orla ještě chvíli počkala, než se skrz houšť větví spustila na zem. „Měl jsi mě varovat,“ vyčetla břečťanu a přidřepla si, aby si prohlédla kořen, o který hauler zakopl. Byl měkký a černý, stejně jako kůra v místech, kde odřízla hrudku mízy.

Zaskřípala zuby. Najednou jí v tom černém lese začalo být chladno. Slyšela bublání říčky protékající močály a tichý šepot stromů.

„Děje se tu něco, co jste mi zatajili,“ procedila mezi zuby.

Les neodpověděl. Orla sevřela prsty okolo pilky. Ruce se jí třásly.

„Měli byste mi to říct,“ naléhala. Začínal v ní doutnat hněv. Věděla ale, že to k ničemu není. Rostliny jí uměly povědět jen to, co vidí, ne jak se cítí.

„Tak fajn,“ odsekla. „Klidně si svá tajemství nechte. Však já na to přijdu sama.“ Tváře jí hořely. Jak kráčela mezi stromy, jejich větve se jí natahovaly k obličeji jako ruce a Orla je odhrnovala stranou. Nic se nedařilo tak, jak mělo. Rostliny v její zahradě ji sem sice poslaly, ale ani ony jí nedokázaly povědět, co se děje. Jsou flíčky na borovici tytéž, jaké objevila na listech kostivalu?

Orla se vynořila z houští a ocitla se znovu za Laním hrádkem. Pospíchala přes trávník a uviděla, že na molu teď visí rozsvícená lucerna, v níž plápolal oranžový plamínek. Haulerův člun byl uvázaný a pohupoval se v rákosí. Orla se ohlédla k lesu a přemýšlela, jak daleko se asi mladík od své loďky vydal.

Není to v pořádku, šeptaly vodní řasy u Orliných nohou. Vůbec to není v pořádku…

S vytřeštěnýma očima dívka honem slezla ke břehu řeky a přejížděla rukama mezi dlouhými ostrými stébly říční trávy.

Vůbec to není v pořádku, přidala se tráva.

Orla se prudce nadechla. Takže to nepostihlo jen kostival v její zahradě a borovici v lese. I tady byly rostliny tak obsypané flíčky, až jim stonky úplně černaly.

Haulerův člun ztěžka narážel do mola a Orla si uvědomila, jak prudce se jí rozbušilo srdce. S rostlinami v Trnovci se něco děje a ona nemá ani ponětí, co s tím.

3

Šalvěj lékařská: Salvia officinalis

Listy: vylouhovat v horké vodě na zmírnění bolesti v krku.

R ostlinky taky občas onemocní, říkávala jí mamka. Stejně jako lidé.

To Orla věděla. Půda v Trnovci byla těžká a potíže s úrodou nepředstavovaly nic neobvyklého. Ovoce chytalo plíseň, listy pokrývala rez a brambory hnily. Švestkám někdy uvadaly květy, jablka trpívala na strupovitost. Ale mamka věděla, co dělat. Staraly se s Orlou o zahrádku, jako když si ptáci zpevňují hnízda. Po odpolednech ořezávaly jabloním staré větve, aby místo nich mohly narůst nové, trhaly bylinky na usušení u ohně, pečlivě obíraly z uschlých květin semínka, aby je na svých procházkách mohly rozesít po vesnici, a na jaře tak všude kolem vypučely pestrobarevné květy. Mamka si všimla každého lístečku, který nebyl úplně v pořádku, a utrhla ho, aby rostlina mohla zesílit. Tohle se ale nepodobalo ničemu, co kdy Orla viděla. Žádná nemoc nikdy nezasáhla rostliny na její zahradě a současně i ty až vzadu v Pomezním lese.

Aby na nemocné rostliny chvíli nemusela myslet, rozhodla se dívka, že se pustí do výroby borovicového téru. Kapitán podřimoval před dřevníkem a snažil se nestoupat na svou nemocnou nohu. Orla ho podrbala na krku a zamířila dovnitř najít nějaký hrnec. Přízemí jejího domova pokrýval prach a pavučiny a vedle kamen byla naskládaná vyschlá polena a u nich stálo maminčino křeslo. Nad tím vším se pod střechou krčila ještě malá místnůstka, kam se lezlo po žebříku a kde měla Orla slaměnou matraci. Na matraci, pohodlně vystlanou vlněnými dekami, se bez problémů vešly ona i mamka. Ze skla, které mamka přivezla z jedné ze svých cest, si tam dokonce zřídily i malé okénko. Orla odtud viděla do zahrady, a měla tak přehled o vlezlých sousedech… o tom, když mezi keři tvořícími plot nakukovala dovnitř Ariana Clawová s těmi svými plavými kudrlinkami a vykulenýma očima nebo když se kolem ochomýtal starý Elias Dawson a nabízel jí různé věci, které nepotřebovala.

Zpod hromady dek vyhrabala Orla starý hrnec. Na její malá kamna byl moc velký, a tak ho vytáhla ven a postavila ho na kovový stojan nad ohništěm. Rozdělala pod ním oheň, vysypala do hrnce borovicovou mízu a doufala, že se dílo podaří.

Z nebe začaly padat velké teplé kapky, a tak se Orla schovala pod okraj střechy vedle Kapitánova hřejivého boku a sledovala, jak oheň prská a odletují od něj jiskry. „Borovicový tér, to teda,“ posteskla si rostlinám kolem. „Je moc hezké, že jste mi ho doporučily, ale co mi třeba taky říct, jak se vlastně dělá?“ Nezdálo se, že by to takhle bylo správně. Zápolila s tím, aby v dešti zvládala přikládat do ohně a zároveň aby se jí tér na spodku hrnce nepřipaloval. „Jak poznám, až bude hotový?“ ptala se nahlas a zkoušela do svého díla šťouchat klacíkem. Žádná odpověď ale nepřišla.

„Fajn. Trucujete,“ odtušila. „Jenže jak to mám vědět?“

Mamka by věděla, pronesl pelyněk.

Orla vytáhla z kapsy nůž a namířila jím na drzou bylinku.

„O mamce mi teď nemluv!“ rozčilovala se. „Proč nemůžeš být víc jako břečťan?“

Pelyněk ztichl. Orla věděla, že každá rostlina má svůj účel. Břečťan byl moudrý, kostival oddaný a pelyněk – inu, pelyněk jí vždycky říkal věci, které nechtěla slyšet, přestože věděla, že je slyšet potřebuje.

Zalétla pohledem ke krabici uvnitř dřevníku, v níž byla uložená mamčina kniha.

„Jen to ještě chce popel, to je celé,“ prohlásila, nabrala ho hrst z vědra u dveří a vmíchala jej do lepkavého téru.

„Ta noha nevypadá dobře,“ ozvalo se chraplavě zpoza plotu.

Byl to Elias Dawson. Hrbil se u branky pod zimolezem a břečťanem, klenoucími se mezi dvěma hlohy do oblouku. Elias měl husté kotlety sahající mu až k obočí a ošlehanou tvář, jako by byl dlouho ve vodě. To se v tomhle vlhkém podnebí dělo většině lidí, kteří žili v Trnovci celý život. Nesl si plátěný pytel. Orla si povzdychla. Elias byl svíčkař. Vyráběl ze včelího vosku pro vesničany svíčky a pro haulery olejové lucerny na jejich loďky. Mamka Orlu u něj a jeho ženy Agnes nechávala, když se vydávala na své cesty do Bystré Vody a Západního Přístavu. Orla už měla Eliasovy pomoci na jeden život ažaž.

„Co chceš?“ zabručela a ještě jednou borovicový tér zamíchala.

„Možná bys měla zkusit to, co dávají kočárovým koním v Laním hrádku,“ navrhl Elias a z obočí mu stékaly kapky deště. „Černou smůlu nebo tak něco. Prý to funguje zázračně.“

„Já nic, co je dobré pro lidi z Laního hrádku, používat nehodlám,“ opáčila Orla, nandala si kapuci a otočila se zpátky k ohni. Bublající dehet se začínal podobat tmavému lepkavému klihu. Stáhla hrnec z ohně, aby borovicový tér mohl vychladnout.

„Donesl jsem ti od Marianne Reedové oves,“ oznámil Elias a zamával pytlem.

„Říkala jsem ti přece, že ho nepotřebujeme,“ Orla na to. „V zahradě máme jídla dost.“

Elias odstrčil západku u dřevěné branky a protáhl se pod trním.

„Nechám ho tady,“ řekl a položil pytel na špalek, který dívka používala na štípání dřeva.

„Nepotřebujeme to,“ zamumlala znovu Orla, zvedla Kapitánovi kopyto a začala ho natírat térem. Kapitán směs očichával a krčil při tom nozdry.

„Ale potřebujete,“ trval Elias na svém. „Tvá mamka mě požádala…“

Orla pustila se žuchnutím Kapitánovu nohu na zem a prudce se k Eliasovi otočila.

„Aby ses nám míchal do života, po tobě nechtěla,“ odsekla. „Máme se dobře!“

„Jen na tebe dáváme pozor,“ odvětil Elias. „Jak jsme to Elizabeth slíbili.“

„A všichni moc dobře víme, jak to dopadlo,“ opáčila načuřeně Orla. Založila si ruce a čekala, až Elias odejde.

Ten se ale nehnul z místa.

„Měla bys dát na má slova, holka,“ řekl nakonec. „Copak jsi neslyšela, co se říká?“

„O mamce?“ odsekla Orla. „Že nevěděla, co dělá? Že byla podvodnice? To slýchám každý den a připomínat mi to nemusíš.“

V Eliasově tváři se objevil zachmuřený výraz. „Rostliny prý mají nějakou nemoc… Slyšel jsem to od Callahana Reeda nahoře U Bílého jelena, to není žádná lež. Říká se, že prý rostliny…“

„Jenom drby,“ přerušila ho Orla. „Jako vždycky. Rostliny jsou v pořádku.“

„Žádné nejsou nemocné? To máš teda štěstí.“

„Mamka věděla, co dělá. Já taky vím, co dělám. Zvládnu to.“

Elias vzdychl. „Možná bys měla připustit, že tvoje mamka taky nevěděla všechno, Orlo. Po tom, co se stalo v Laním hrádku…“

Orla náhle ucítila, jak ji pálí oči. Každý si vždycky myslel, že ví, co se s mamkou stalo. Po tom, co dceru nechala u Eliase a Agnes v jejich maličkatém domku ve vesnici. Než to šlo všechno do háje. Orla hodila pytel ječmene pod střechu a napochodovala k brance. Elias si otřepal z pláště vodu a nadechoval se, jako by se chystal říct ještě něco povzbudivého.

„Já tvoje názory nepotřebuju,“ skočila mu do toho Orla a zabouchla za ním vrátka tak rychle, až se jí ruka zachytila za pichlavý živý plot. „A žádný další oves taky ne!“ křikla za svíčkařem, když mizel v šeru cestičky. „Zahrada je v pořádku. My jsme v pořádku.“

Ostré trny, špitlo ostružiní, zatímco se z něj Orla vymotávala.

„To mi povídej,“ odpověděla a olízla si škrábanec na hřbetě ruky. Pak se otočila ke Kapitánovi, který měl čumák v pytli s ovsem.

„Nežer to,“ napomenula ho. „Musí to vydržet.“ Snažila se pytel odtáhnout, ale zachytil se pod Kapitánovým kopytem a roztrhl se. Orla zakopla o hrnec, který se vylil do ohniště, a plameny začaly prskat a jiskřit. Všude se rozlinul pach spáleného borovicového téru.

Přichází podzim, řekl břečťan.

Přichází déšť, přidaly se sedmikrásky zpoza zavřených kvítek.

Žádné jídlo, žádné listy, žádné léky, připomněl pelyněk.

Orla si přidřepla, aby se podívala na jeho stonek. Byl flekatý a načernalý jako ostatní. Elias měl pravdu. Rostliny měly pravdu. Bez rostlin nebude mít pro sebe a Kapitána žádné jídlo ani léky.

A žádné přátele, doplnil ostře pelyněk.

Když šla Orla zkontrolovat, jak je na tom Kapitánova noha, pršelo už dost silně. Oheň dohoříval a v zahradě byla, až na oranžově žhnoucí uhlíky, tma jako v pytli. Kapitán poklidně přežvykoval pod stříškou přede dveřmi. Rostliny ševelily do pravidelného bušení kapek, šuškaly si a mumlaly cosi o větru a dešti a temné, temné řece. Když vyšla Orla do zahrady, ozval se trnkový keř v plotě.

Někdo tu, sdělil jí.

Orla strnula. Nikoho neviděla.

Rostliny šustily ve větru.

Někdo tu, říkaly ostružiny a chystaly si trny.

Někdo tu, přidaly se kopřivy a žahavé chloupky se jim zaleskly.

Orla popadla klacek, který měla nachystaný u dveří, a zvedla lucernu, aby si do zahrady posvítila.

Vedle Kapitána stál chlapec. Byl statný a hnědovlasý, ve světle lucerny se mu leskly oči.

Byl to Idris Romero, haulerský synek.

Vetřelec Kapitána klidně poplácal, ale pozdravit se neobtěžoval.

„Běž od mýho koně!“ čertila se Orla. „Nevím, jak ses sem dostal, ale vypadni. Tohle je soukromý pozemek.“

„O tvýho hloupýho koně mi nejde,“ opáčil.

„Nepotřebuju, aby mi do zahrady chodil nějakej hauler a vykládal mi, co mám dělat.“

„Nejsem hauler.“

„Máš jejich kabát,“ namítla. „A taky po čertech promáčený nohavice. Připlížil ses podél řeky, ropucho?“

Orla ucítila v krku sžíravý pocit. Ve svém modrém kabátě a s obličejem ošlehaným živly vypadal jako jeden z nich – mužů, kteří putovali po řece, obchodovali s kůžemi, obilím a vším, co našli. Plavili se na loďkách, k horám, nebo naopak přes moře. Idris a jeho bratr Castor bydleli v Trnovci tak dlouho jako ona – možná i déle. Jejich táta hauleřil až v Západním Přístavu a jednou měsíčně jim posílal nějaké peníze. Nebo tak to aspoň Orla zaslechla ve vesnici. Zatnula pěsti a pohlédla chlapci chladně do očí.

„Vypadni z mojí zahrady.“

Idris její nevraživý pohled opětoval. Také on byl zarputilý, to bylo jasné. V jeho výrazu se ale skrývalo ještě něco dalšího, něco, co Orla nedokázala rozluštit. Byl to strach? Na čele se mu objevila vráska. Pak zavrtěl hlavou.

„Musíš jít se mnou,“ pronesl. „Vážně.“

„Proč bych měla někam chodit s nějakým haulerem?“ zavrčela Orla.

Idris se naklonil do světla lucerny.

„Kvůli mému bratru Castorovi. Ví, proč jsou rostliny nemocné. A když půjdeš se mnou, poví ti to.“

4

Vřesna bahenní: Myrica gale

Odhání muchničky; čaj proti artritidě.

„Vždyť je nemocný!“ ohradila se nakvašeně. „Neřekls mi, že je nemocný.“

„Viděl jsem tě stěmi rostlinami,“ vysoukal ze sebe Idris, náhle zněl zoufale. „Ty víš, co dovedou. Znáš jejich léčivou moc. Viděl jsem tě – jak ošetřuješ ptáky ajiná zvířata, co najdeš. Viděl jsem tě stím koněm. Musíš teď všechen ten důvtip využít azařídit, aby se mému bratrovi udělalo líp. Nikdo jiný to nedokáže.“

Chlapec si klekl kbratrovi.

„Prosím!“ naléhal. „Našel jsem ho vříčce.“

„No, tak nepochopím,“ Orla na to.

Table of Contents

1

2

3

4