Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mattia Corrente

Annin útěk

Z italského originálu La fuga di Anna, vydaného nakladatelstvím Sellerio editore v Palermu v roce 2022, přeložila Sára Rodová.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2023 jako svou 8917. publikaci.

Redakce Lenka Češková
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Mattia Corrente 2022
Published by Sellerio editore, Palermo
Czech edition published by arrangement with Laura Ceccacci Literary Agency through Agentia Literara Livia Stoia
Translation © Sára Rodová, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Cover Design © Anna Ali, 2023

All rights reserved

Český překlad knihy vychází za podpory Centra pro literaturu a čtení italského Ministerstva kultury.

ISBN 978-80-7625-746-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-745-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-287-5 (print)

Nevyhnutelnému osudu matek, které zůstávají matkami navždycky.

Té mojí. Donutila jsi mě psát, abych pomocí slov vymyslel další verze sebe samého, vzdálené od tvojí neúprosné lásky.

1

Podívej se na mě, Anno.

Oblékl jsem si ty seprané džíny, které jsi tolik nesnášela. Kolikrát jsi mi záplatovala kapsy, přešila poklopec, poutka na pásek? Zatímco jsem si zapínal knoflík, představoval jsem si, jak stojíš vkuchyni se založenýma rukama anaoko si odkašláváš. To bylo tak krásné, to tvoje tiché, vždy přesně načasované zakašlání, tvůj hlas, který mě volal jménem avždycky mě nečekaně zastihl vobýváku.

„Namouduši přísahám, že je vyhodím,“ říkala jsi ajá si ty džíny bez sebemenší snahy něco namítnout svlékal. Moc se mi líbilo, jak jsi pokaždé stejně vytočená, než jsme šli na mši. Svlékl jsem si je itentokrát. Ty zelené manšestráky si vzít můžu?

Vyžehlil jsem si bílou košili, nechal ji vychladnout na prkně avyšel jsem na terasu se zeleným lavorem, břitvou, pěnou. Oholil jsem se vestoje před zrcadlem pověšeným na zdi. Pak jsem čekal.

Anno, proč tady stojím adoufám, že na mě každou chvíli zavoláš, že je pozdě, musíme jít, jinak tě kněz nevyzpovídá?

Taková ostuda, předstírat, že tu stále jsi.

Jsem připravený. Hladká tvář, vyžehlená košile, manšestráky ana hlavě vzorně nasazená fedora. Chystám se odejít, ale pak se vracím zpátky.

Už dva dny jsem ji nenakrmil. Přísahal jsem, že ji vtom kulatém akváriu nechám umřít, ale je to poslední věc, co jsme si koupili společně.

Zlatá rybka. Kulaté akvárium. Plechovka granulí pro zlaté rybky.

Zapomněl jsem její jméno. Ateď si zaboha nemůžu vzpomenout, jak se ta zlatá rybka jmenuje, apřísahám ti, že jsem se oto snažil. Dál na ni přihlouple zírám, jak krouží ve svém kulatém domečku, anic, prostě si to jméno nevybavuju.

Kde jsi, Anno?

Od té doby, co jsi zmizela, začínám zapomínat. Vkaždé vzpomínce na nás dva jsem jenom já. Ty už vní nejsi.

Odjíždím. Podívej se na mě, Anno. Stařec skufrem, který odjíždí adoufá, že tě najde.

Dovleču kufr kvýchodu, otevřu dveře aporyv větru mi zvedne fedoru aodmrští ji do předsíně kvěšáku. Znovu dveře zavřu, kovové cvaknutí se rozlehne předsíní aticho domu mě překvapí ze zálohy, cítím, jak mi proniká kabátem asvírá mi ramena vneviditelném objetí. Chce mě zadržet, zabránit mi vodjezdu. Měl jsem ticho tohohle domu rád aono mělo rádo mě, osamělost mě donutila, abych si ho oblíbil. Vrátím se zpátky, se zatnutými zuby se sehnu azvednu klobouk ze země. Fouknu na něj, několikrát ho oklepu, zrak mi padne na bílý pláštík pohupující se na věšáku. Promnu rukáv vprstech azavřu oči. Proč mě každá tvoje věc nutí zapomenout, že tu nejsi? Děje se to doopravdy. Já tomu nevěřím, že tu nejsi. Ale trvá to jen okamžik. Zničehonic rukáv pustím, jako bych si popálil prsty.

Je prvního října, kráčím těsně podél mléčných zdí domů ve via Roma acelou cestu na náměstí dole umola mě pronásleduje ledový vítr.

Dnes je jako vprosinci, alespoň tady na Stromboli.

Bar Ossidiana právě otevřel. Calogero rozsvěcí světla ve výloze ajá, tak jako každé ráno, čekám uvchodu, až domete podlahu. Spočine pohledem na mém kufru, pokradmu zkontroluje čas na nástěnných hodinách naproti pultu aodloží koště. Uvaří mi první espresso dne, za ním se na polici slikéry krásně vyjímá lahev sambucy.

„Dal bych si říznutý,“ řeknu mu aukážu na lahev bradou.

Calogero zvedne huňaté obočí avykulí oči, ten užaslý výraz mi připomene, jak ses tvářila, když jsme šli klékaři ajá se ho zeptal, jestli si sem tam můžu dopřát skleničku.

Popadne průhlednou lahev adolije hrneček po okraj.

„Kdyby tu byla vaše žena, usekla by mi ruku.“

„Jenže tu není,“ připomenu mu ajedním lokem kávu vyzunknu, vřelý proud mi klesá až do žaludku apak nastoupí obvyklé pálení, ten ohnivý chuchvalec vútrobách jako při prvních pitkách okarnevalu, když mi bylo osmnáct, tancovalo se vgarážích ajá se potil mládím avínem.

Vnáprsní kapse kabátu mi zazvoní mobil. Vytáhnu ho, nehybně zírám na Antoniovo jméno na displeji. Probere mě až tlumený nářek sirény. Znovu vrazím mobil do kapsy, ačkoli stále vyzvání.

Calogero postaví na pult dvě skleničky, nalije do nich sambucu amlčky se díváme, jak křídlový člun zpomaluje, přiráží ke břehu avypíná motory.

„Jestli si myslíte, že je naživu, tak se děj vůle boží.“ Vypije panáka na ex, já udělám totéž asvěřím mu klíče od domu i život naší zlaté rybky.

Dnes je to rok aměsíc.

Byl večer prvního září, povečeřeli jsme domácí arancini, napozadí se ozývalo přežvykování našich plných úst, pak žádný hluk, zatímco jsi sklízela nádobí, akaždá věc, která zmizela ze stolu, jako kdyby poslouchala tvoje ruce, tak jako vždycky, přitahovaná tvými útlými prsty zdrsnělými od louhu.

Uvázala sis kolem pasu červenou zástěru, kterou ti Antonio daroval ke Dni matek. „Maminčina kuchyně je vždy ta nejlepší,“ hlásal černý nápis na prsou. Když jsi pustila kohoutek udřezu, lehl jsem si na pohovku – moje tělo už vyžaduje spánek, kterému se nedá vzdorovat. Posadila ses vedle mě, pohladila jsi mě po čele achlad dosud vlhké ruky mě probral. Pak se tvé rty přitiskly na mou tvář, svraštělou, ale oholenou, tak jak to máš ráda.

„Zůstaň tady,“ pošeptal jsem ti.

„Nemůžu, musím domýt nádobí,“ řekla jsi mi tichounce.

Sledoval jsem tě až do kuchyně očima zúženýma únavou. Poslední pohled na tebe, to jsem tehdy nevěděl.

Čekal jsem na tebe dvě roční období akaždý den jsem pil hořkou kávu kvůli cukrovce, jedl jsem vařenou zeleninu kvůli zvýšené hladině kyseliny močové, odpíral jsem si víno anechával klíče vzámku zvenčí. Pak, když jaro ohřálo vzduch, jsem znovu pověsil klíče na zeď, šel jsem si koupit teplákovou soupravu atenisky anavykl si vstávat za svítání achodit na dlouhé procházky po pobřeží smladými lidmi vkraťasech atričku, kteří ustupovali zchodníku, aby se mi vyhnuli. Tři sta šedesát pět dní ajeden měsíc ajsem připravený, lékař mi minulý týden řekl, že jsem zdravý jako mládeneček.

Co všechno člověk neudělá pro lásku, ikdyž už mu dávno není třicet. Není to zvláštní, Anno? Zrovna teď, když naše láska zestárla ajá věřil, že je vbezpečí. Zrovna teď od tohohle starce žádáš další zkoušku?

Můstek spojující člun spevninou je kluzký, pevně se chytím zábradlí, kluk, co trhá jízdenky, mi přijde naproti, popadne můj kufr aspolečně zdoláme poslední úsek, než nastoupím na palubu. Sejmu si fedoru zhlavy, opřu si ji ohruď aposadím se na náhodné sedadlo, člun je zpola prázdný, už není léto plné turistů, davů lidí, kteří se strkají, aby ukořistili místo ksezení. Zokýnka vidím, jak plavčík pouští lano, kluk na pevnině mává na rozloučenou, zatímco moře pod trupem pění, hluk motorů se rozléhá celou kabinou, plavidlo obklopuje závoj černého dýmu ajá, po tolika letech, tenhle ostrov opouštím sám. Kdoví jestli jsi ity při odjezdu zvedla zrak koblaku dýmu nad Stromboli, jestli sis vzpomněla na noci strávené ve tmě na terase, kdy jsme seděli na malé pohovce pod dekou adívali se, jak plivance lávy ozařují nebe. Kdoví jestli jsi na jediný okamžik zaváhala, pocítila nutkání vrátit se ke mně, ke klukovi, za kterého ses provdala aspolehla ses přitom na jeho slib.

Na Salině nastoupí blonďatá dívka advě řady přede mnou zjednoho sedadla vystřelí natažená paže, aby na ni mávla. Ona se usměje, spěšně kráčí uličkou, přičemž se rukama přidržuje opěradel, anějaký kluk skudrnatými vlasy vstane, obejme ji, přitiskne si ji khrudi. Zůstanou na sebe nalepení tak dlouho, až se mírně nadzvednu ze sedadla, abych lépe viděl, co to vyvádějí. Líbají se, zasypávají jeden druhého rychlými amlaskavými polibky, akdyž se on náhodou přestane soustředit, ona ho chytí za bradu asrovná ho do latě. Zničehonic si dívka všimne, že je špehuju. Zabořím se do sedačky jako načapaný šmírák astáhnu si fedoru přes oči, zatímco milenci zmizí mezi sedadly, dokud nedojedeme na Lipari, kde si ona, předtím než vystoupí, uhladí triko přes džíny aprsty si prohrábne blonďatou hřívu. On vstane, vuličce si protáhne nohy apak se vydá hledat další náhodné sedadlo. Skončí vmojí řadě, dvě místa ode mě. Každou chvíli po něm hodím okem apotutelně se na něj usměju. Dělá, že mě nevidí, tvář má přilepenou kmobilu.

„Za mejch mladejch let se člověk něco nadřel, než dostal pusu,“ nadhodím amrknu na něj.

„Za vašich mladejch let,“ odvětí ataky na mě mrkne. Naznačím mu, ať se posune blíž, akdyž sedí vedle mě, nakloním se kjeho uchu.

„Arozhodně to nebyly pusy, jaký si dáváte vy. Já amoje žena jsme se sotva dotkli amuseli jsme si pospíšit. Kdyby nás někdo viděl, měli bysme malér.“

„To jsou věci. Horší než ve vězení,“ zamumlá on apořád něco kutí na mobilu. Buší prsty do displeje jako mistr světa vepsaní na stroji aani se na mě nepodívá.

„Mnohem horší. My vůbec neměli tyhle kapesní počítače, co používáte vy, abyste si honem honem všechno řekli anemuseli čekat, až jeden druhýmu uvidíte do očí.“

Usměju se. Skoro zapomenu, že je mi osmdesát. Vracím se ke svému zamilování, které tvořil hlas, silná vůně aspousta dopisů sgramatickými chybami, květiny, gramofon apolibky ukradené pod moruší.

„Kolik ti je let?“

Strčí mobil zpátky do kapsy. Konečně se na mě podívá.

„Vprosinci mi bude osmnáct.“

„Mojí ženě bylo jako tobě, když jsem si ji vzal, viděl jsem ji asi tak dvanáctkrát apak jsem se sní oženil.“

Chvíli otom přemýšlí spohledem upřeným na své boty. „Vy staří lidé vyprávíte všichni to samý. Možná je to romantický, ale dneska je to lepší, když máme možnost toho druhýho poznat, než se sním zapleteme.“

Neodpustím si lehké odfrknutí. „Kdysi si člověk navlíkl jedinej prstýnek, ana celej život.“

Přeruší nás hlášení, blížíme se kMilazzu. Člun pokračuje po hladině, projíždíme mezi dvěma trajekty, mineme motorový člun pobřežní hlídky.

„Jak se jmenuješ?“ zeptám se kluka.

„Andrea.“

„Andreo, teď mi pomoz skufrem.“

Souhlasí snáznakem úsměvu, který mladí lidé věnují nám starým, když je požádáme opomoc, adostane se nám jí, protože nevyhnutelně vzbudíme lítost.

Čekáme ve frontě na výstup, vrávoravě přirazíme ke břehu ajá se křečovitě chytím jeho ramene. Jakmile opustíme přístav, nabídne se, že mě doprovodí až na autobusové nádraží, abych se nemusel vláčet skufrem. Rozloučíme se podáním ruky před tabulí sjízdním řádem. Zatímco zkapsy košile vyndávám brýle, vrátí se.

„Ajak to, že vlastně cestujete sám, bez manželky?“

„Já ji hledám,“ řeknu azmocní se mě zoufalství, protože isbrýlemi na nose mám problémy se čtením, mžourám na tabuli avážně by mě zajímalo, co ztoho mají, že to tisknou tak malým písmem.

Andrea svraští čelo. „Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že zmizela ajá ji hledám.“ Přistoupím ktabuli ještě blíž, ale smůla, prostě to nepřečtu apřepadá mě nervozita.

„Radši mi řekni, co je tam napsáno, já na to nevidím.“

„Jede to za půl hodiny.“

Jak to slyším, hned se mi sbíhají sliny, naproti přes ulici jsem zahlédl zmrzlinárnu, lidé zpodniku vycházejí sobrovskými kornouty ajá taky jeden chci. Andrea se nenechá prosit. On si dá stracciatellu anutellovou, já oříškovou ačokoládovou. Jíme zmrzlinu na lavičce ajá se šťastně ušklíbnu.

Ty jsi nemohla snést, že na cukrovku nedbám, adát si tenhle kornout bys mi nikdy nedovolila.

„Takže vaše žena je už rok nezvěstná, avy ji hledáte teprve teď,“ pokračuje Andrea arozvalený na lavičce okusuje kornout.

Odpovím mu zamručením aotřu si rty umělým ubrouskem, jaké dávají zmrzlináři. Jen taktak dožvýkám oplatku, když autobus nastartuje.

Andrea se znovu chopí kufru auloží ho do zavazadlového prostoru.

„Vy jste fakt frajer, fandím vám.“

„Severino,“ řeknu mu, „jmenuju se Severino amoje manželka Anna.“

Přikývne, pak se ztratí vmyšlenkách. Nad něčím dumá. „Aco když umřela?“

Mávnutím ruky ho pošlu někam. „Ne, to teda neumřela.“

„Ajak to můžete vědět?“

„Vím to, ahotovo.“

Usměje se se zavřenými ústy. Lidé se chystají nastoupit do autobusu. Jestli si nepospíším, hrozí, že na mě zbyde jen místo vjedné zposledních řad, amně, když se krčím vzadu, se vautobuse dělá špatně. Andrea mě doprovodí až knástupním dveřím.

„Tak ti děkuju za ten kufr aměj se hezky,“ řeknu.

„Aco když se nechce nechat najít?“ řekne on. „Když se někdo rozhodne zmizet, asi ktomu má důvod, ne?“

Položím mu ruku na rameno. Tou druhou vylovím zkapsy mobil apodám mu ho. „Uděláme to takhle,“ navrhnu, „ulož mi svoje číslo do kontaktů.“

Rychle pohybuje prsty po displeji, pak si zmobilu zavolá na svoje číslo.

„Já vám určitě napíšu,“ řekne, zatímco mi telefon vrací.

„Máš rád arancini?“ ptám se ho.

„Vážně se musíte ptát?“

„Tak až ji najdu, zavolám ti aty se stavíš unás doma. Anna dělá ty nejlepší arancini na celý Sicílii amůžeš si přivíst itu svoji přítelkyni, jestli ji do tý doby nevyměníš za jinou.“

Nastoupím do autobusu jako poslední, zaplatím za lístek azamáváme si, já přitom hledám místo aon stojí na ulici se zvednutým palcem.

Dálnice je nekonečné procesí uzavírek kvůli probíhajícím pracím, zdá se mi, že některé si pamatuju už zdob svého mládí. Slunce se odráží vokýnku aohřívá mi tvář, zatímco podřimuju, avedle mě sedí nějaká dívka akhrudi si tiskne cestovní batoh. Trhnu sebou, vykulím oči, probudil mě její zvonivý hlas. Telefonuje azlobí se na matku. „Mami, ještě jsem ani nepřijela, aty už zase začínáš sobvyklou písničkou? Ne, já tu nezůstanu. Já se do tý venkovský díry nevrátím.“ Azničehonic sodfrknutím zavěsí. Podívám se zokýnka, dálnici jsme nechali za zády ateď stoupáme do kopce. Už chybí jen jediná zastávka, ajestli ta dívka dosud nevystoupila, znamená to, že jedeme na stejné místo.

„Vy pocházíte zLibrizzi?“ zajímám se, třeba je to dcera někoho, koho znám. Odpoví mi zdvořilým přitakáním, rozepne batoh, vytáhne kapesník avysmrká se.

„Ačípak jste?“

Přeloží kapesník, strčí si ho do kapsy aznovu si batoh přitiskne khrudi. „Costová.“

To příjmení mi zní povědomě, řeknu jí, že si vzpomínám na jednoho Costu, který se učil na holiče vmístnosti za radnicí.

„To byl můj dědeček.“

„Carmine, Carmine Costa,“ osvítí mě amám pocit, jako bych ho před sebou viděl. Byli jsme stejně staří, byl to hubený dlouhán spřihlouplým mírumilovným výrazem. Michelangelo, holičský mistr sježatými kníry zažloutlými od kouře, sbílým plátnem přes rameno asbřitvou sdřevěnou rukojetí za uchem, ho od rána do večera pohlavkoval. Costa se naučil jen jediný střih, takže celá vesnice nosila totožný účes: pěšinku na straně, dlouhé licousy apatku sčesanou dozadu. Melissa, mezitím jsme se představili, mi vysvětluje, že zemřel na infarkt před víc než deseti lety, zrovna si stříhal vlasy před zrcadlem nad umyvadlem avtom se skácel kzemi. Když ho našli, ještě pořád vruce svíral hřeben.

„Chudák.“ Zté představy mi přejede mráz po zádech. „Naposled jsem se uněj dal ostříhat vroce, kdy jsem se oženil. Pendloval mezi holičstvím abarem. Všechno spropitný naházel do jukeboxu. Věnoval milostný písničky řezníkově dceři.“

Melissa se bezděčně usměje. „Margheritě, mojí babičce.“ Zamyslí se nad tím. „Ve kterém to bylo roce?“

„Devatenáct set šedesát čtyři.“

„Vzali se orok později.“ Ahned nato se odmlčí. Její pohled mě přeskočí, přelétne přes okýnko aztratí se mezi poli, která svírají silnici adoprovázejí nás na úpatí kopce. Čím jsme blíž, tím je zamračenější.

„Neposlouchej svou matku. Maminky občas bývají sobecké. Nedělají to schválně, Bůh je stvořil, aby svoje děti ochraňovaly, akdyž nadejde čas, neumějí je nechat jít.“

Melissa přikývne ausměje se na mě, jako by mi chtěla poděkovat.

Namíří ukazovák za sklo, směrem ktomu koutu plnému domů nalepených jeden na druhém na vrcholku kopce, který pomrkává na Liparské ostrovy.

„Ale podívejte se, jaká je to nádhera.“

„Je to nádhera,“ zopakuju, očarovaný vzpomínkou. Když vzpomínám na náš svatební den, skoro se potím.

Autobus nás nechá na kraji vesnice, na malém parkovišti, které museli postavit teprve nedávno. Melissa nastoupí do auta azamává mi na rozloučenou. Zvednu hlavu ke kopci, je odsud vidět kostel, kde jsme se vzali, dohlíží na vesnici ztoho nejvyššího bodu.

Nechám kufr vpenzionu, kde jsem se ubytoval, avydám se přes kdysi bujná, adnes zpustlá pole. Tady ho máme, můj domov. Ze starého domu mého dětství se stala rozpadlá barabizna. Rád bych se zkusil dostat dovnitř, ale spolklo ho křoví astřecha se propadla, střecha, kterou můj otec postavil vlastníma rukama ze směsi hlíny abláta. Ale pořad na něj praží slunce, tak jako kdysi.

Osuším si čelo kapesníkem, který jsi mi vyšila.

Itoho rána osmého července bylo horko. Bylo teprve šest, ale zpískových cihel sálal tak silný žár, až se zdálo, že zdi místnosti, kde jsme spali všichni pohromadě – nás deset bratrů, které jsi všechny znala –, potí nátěr.

„Padne ti jako ulitej,“ řekla moje matka aza zády měla armádu zvědavých kluků, pořád ještě vtrenýrkách. Oblek jsem si zapůjčil unejlepšího krejčího ve vesnici, isbotami. Byl celý černý, akorát sako mělo vkapsičce na prsou zastrčený bílý hedvábný kapesník. Iboty byly černé. Popravdě řečeno mi připadalo, že se víc hodí na pohřeb než na svatbu. Uzel na kravatě – rovněž černé – měl za úkol můj otec. Unás to bylo zvykem: hlava rodiny se zamkla vložnici, otevřela křídlo skříně auvázala uzel před jediným zrcadlem vdomě; teprve pak otec vyšel ven, sundal si kravatu zkrku apředal ji synovi jako štafetu. Brilantinu mi půjčil Fiore, můj nejstarší bratr. Opatrně nádobku otevřel, strčil do ní prsty, nabral dávku krému arozetřel si ji vdlaních. Učesal mi vlasy tak, že na levé straně hlavy vytvořil pěšinku, od níž vycházela bujná čupřina, končící na straně pravé. Dorazila spousta hostů. Kostel byl vzdálený dva kilometry, takže jsme vyrazili ve skupině: muži vepředu aženy za nimi. Můj otec se rozhodl, že si pouť zkrátí asejde po pěšině vedoucí přes vinice alískové sady. Kráčeli jsme vpražícím slunci azvedali prašná mračna, která nás doprovázela až kbranám vesnice, kde jsme konečně narazili na dlážděné cesty. Smést ze sebe prach před vstupem do kostela bylo zbytečné, červencové dusno nám ho přilepilo na kůži jako druhé šaty.

Zazvoním na faru. Kněz vyhlédne zokna, pak zmizí ajde mi dolů otevřít. Je impozantní postavy, právě obědval, na naškrobeném kolárku se vyjímá skvrna od omáčky. Otec Carmelo mi stiskne ruku, nadzvedne si tuniku ve snaze najít klíče, řekne mi, že hlavní kostel je už dávno zavřený, mše se tam neslouží od doby, kdy střechu poškodil blesk. Nabídne mi sklenici vody, zeptá se, odkud pocházím aco mě do vesnice přivádí, ajá mu vyprávím onás, onašem svazku uzavřeném před více než padesáti lety zrovna vtomhle kostele, který, ato ti, Anno, přísahám, se vůbec nezměnil. Zavřu oči, kráčím koltáři apach kadidla, zhasnutých svící adřevěných lavic mi proniká do nosu avrací mě do toho mladého rozpáleného těla, sevřeného ve slavnostních šatech.

Čekal jsem tak dlouho. Čekal jsem vestoje, obracel se koltáři zády amodlil se. To mi můžeš věřit. Ale pozor, neobracel jsem svoje naděje knebi, neříkal jsem si pro sebe: Bože, dej, ať přijde. Na vůli boží nebo té mojí pranic nezáleželo. Já se modlil ktobě, prosil jsem tě, aby ses každou chvíli objevila, adoufal jsem, že jde jen oobyčejné zpoždění.

Přišla tvoje sestra, pokřižovala se, zdolala dlouhou uličku se skloněnou hlavou, celá rozpačitá zpohledů svatebčanů, kterých se zmocnila nepotlačitelná zvědavost. Naklonila se kmému uchu.

„Nechce vylízt, zamknula se vkůlně. Prej se vdávat nebude.“

Ztratil jsem všechny síly, podlomila se mi kolena asvezl jsem se do sedu na oltářní schody slokty opřenými ostehna aspánky schovanými vdlaních.

Kněz krčil rameny. Moje matka, usazená vprvní lavici, se zavřenýma očima mávala květovaným vějířem. Vyhrnul jsem si nohavice až klýtkům, nabral jsem do plic co nejvíc vzduchu avyrazil jsem, jako by někdo řekl start, dodnes si pamatuju na dusání bot odrážející se od mramorové podlahy vchrámovélodi.

Na návsi před kostelem jsem zabrzdil. Doprava, nebo doleva? Kudy je to rychlejší? Doprava! Míjel jsem jednu čtvrť za druhou, střihnul jsem to přes pole: přeskočil jsem zídky oddělující vinice, proběhl jsem mezi pustými pozemky azelenými pastvinami Ruffových, zabočil jsem dolů ze svahu za statkem krejčího Bartola, kněmuž ses chodila učit řemeslo, byl to kamarád mého otce apotají mě pouštěl dovnitř, abychom se mohli setkat. Hlídal uokna, zatímco jsme si povídali usazeni naproti sobě ustolu pokrytého látkami aprostěradly na vyšití. Ztoho nekonečného běhu si nepamatuju námahu, jenom jeho důvod. Na dláždění před tvým domem se shromáždili příbuzní. Strýc Benito mi zopakoval, že ses zavřela vkamenné kůlně, kde tvůj otec kdysi uchovával lovecké pušky. Nikomu se nepodařilo tě přesvědčit, abys vyšla ven. Našel jsem svou tchyni, jak sedí na slaměné židli astřeží dveře. Na klíně držela pár bílých bot azpaměti odříkávala růženec spohledem ztraceným vdáli.

Neřekl jsem jí ani slovo, zato ona něco zamumlala, ale popravdě si to nepamatuju. Několikrát jsem na tebe zavolal, suchem přilepeným na drsné dřevo dveří.

„Co tady chceš, copak ti to Nina neřekla? Já se vdávat nebudu.“

Neprosil jsem tě, abys mi otevřela, jen jsem ti řekl, že bych chtěl vědět proč apak že půjdu. Polykal jsem minuty ticha, dokud jsem neuslyšel, jak cvakla zástrčka. Tvoje matka děkovala Bohu aodběhla za ostatními, aby jim sdělila, že ses rozhodla otevřít.

Tvůj dům tu už nestojí, zbořili ho. Zůstala po něm jen hromádka kamení, kterou teď znovu rozestavuju, abych si vzpomněl.

„Pojď dál, ale jenom ty,“ přikázala jsi mi.

Strčil jsem do dveří aony zaskřípaly. Překročil jsem vysokánský kamenný schod achlad mě zbavil únavy zběhu. Silné stěny nepropouštěly dusno. Uvnitř bylo pološero azařízení bylo strohé, jen ztrouchnivělý ořechový stůl přistrčený ke stěně ana něm halabala naházené nářadí. Našel jsem tě vrohu, seděla jsi na chatrné dřevěné lavici. Svatební šaty byly tak dlouhé, že ji skoro celou zakryly. Střešním oknem dovnitř pronikal tenký paprsek světla azdálo se, jako by tě schválně ozařoval. Vrukou potažených dlouhými vyšívanými rukavicemi jsi svírala fotografii.

„Jak to vypadáš?“ znepokojila ses, když sis mě prohlédla. Boty jsem měl zapatlané od hlíny, sako pomačkané, kotníky poškrábané od trní ana kalhotách nalepené listy drnavce.

„Jdem odsud, Anno.“ Znělo to spíš jako prosba než žádost. Rukou jsi mi naznačila, ať se posadím vedle tebe, odsunula jsi šaty audělala mi místo.

Polostín mě zradil, zamotal jsem se do bílého závoje ležícího na zemi aty ses zasmála. Posadil jsem se do růžku apohled se mi ztratil vživůtku tvých šatů. Byl tak těsný, že dokonale zvýrazňoval tvar tvých ňader, boky, ploché břicho, bylo to, jako bys byla od pasu nahoru nahá. Já jsem si tě tak představoval.

„Poznáš mě?“ Ukázala jsi na postavy na fotce.

Byly jste na ní ty atvoje sestra jako malé holčičky, svýraznou mašlí ve vlasech avuličnických šatech. Ji držela vnáručí tvoje matka, zatímco tebe otec. Za sebou jste měli sépiové pozadí, jaké je pro staré fotky typické.

Nebylo snadné tě od Niny rozeznat, jste dvojčata, aimně se často stávalo, že jsem si vás spletl, ale uhodl jsem. „Jde to poznat podle toho, že se tváříš jako kakabus,“ řekl jsem ti apousmál se. Sevřela jsi rty, zelené oči se ti zalily slzami. Neměla jsi na sobě ani špetku líčidel, při tom marně zadržovaném pláči jsi vypadala tak opravdově, až jsem se cítil provinile, že jsem neplakal stebou.

Zvedl jsem ti bradu. Zrcadlil jsem se vtvých lesklých očích.

„Když si mě vezmeš, nikdy tě nenechám samotnou.“ Přísahal jsem ti to.

Zavrtěla jsi hlavou.

„První láskou dcery je její otec,“ zamumlala jsi apohladila rysy jeho tváře. Nikdy jsme otom spolu nemluvili, ale věděl jsem to, Peppeho příběh znali ve vesnici všichni. Jednoho zářijového rána se vypařil auž se nevrátil. Bylo ti teprve třináct. Objal jsem tě aslíbil, že se do sebe zamilujeme aže se mnou budeš šťastná. Položila jsi fotku na stůl mezi lovecké náčiní, vedle váhy, na níž Peppe odvažoval střelný prach. Pořád jsi neměla závoj. Obdivoval jsem tě celou, tak jak to ženich se svou nevěstou dělá.

Zastrčil jsem ti dlouhé vlasy za uši. Vzal jsem tě za ruku, zkusil jsem udělat krok ke dveřím, ale bylo to, jako bych se pokoušel odtáhnout balvan.

„Anno, já se odsud bez tebe nehnu,“ řekl jsem ti apropletl své prsty stvými.

„Já budu celej život nešťastná, ikdyž mi budeš nablízku.“ Načež ses vyvlékla zmého sevření, vyšla jsi zkůlny jako první anechala mě za sebou. Od té chvíle jsem už navždycky zůstal za tebou.

Šli jsme do sebe zavěšení až do kostela. Tvoje poslední slova vté kamenné boudě jsem nikdy nebral vážně. Chtěl jsem tě, ahotovo. Byl jsem tvůj první muž abudu iten poslední.

Jenomže ty ses už rozhodla, že ti žádná podoba lásky nebude stačit. Budeš se živit strádáním.

Pochopil jsem pozdě, Anno, že existují lidi stvoření pro to, aby byli šťastní, ajiní, kteří se štěstí jednoduše nepoddají. Aty, která patříš do té druhé skupiny, jsi byla nejodvážnější ze všech.

Procházím po cestičce zamořené plevelem atrsy buganvileí, přepadávajících přes kamenné zídky avylévajících se na cestu jako fontány, kráčím po pokrývce ze suchého listí, šustí mi pod podrážkami, vydává zvuk rozbitých věcí, které se už nedají spravit. Zdá se, jako by mi země, na níž jsi vyrostla, sdělovala právě tohle. Atak zpomalím, zvolním krok, pohybuju se měkce alehce, protože už ji nechci dál poslouchat. Vystoupám po schodech porostlých mechem, přejdu dvůr avnořím se mezi trosky kůlny akonečně se vrátím tam, kam jsem pro tebe přišel.

Všude kolem roste hustá avysoká tráva, jdu dál apřitom šlapu na drnavec akopřivy, vyhýbám se kvetoucím korunkám divokého fenyklu, znichž se line pronikavá anýzová vůně. Rozvaliny hlídají dva seschlé aholé olivovníky. Jedno křídlo dveří leží na keři žlutých kopretin, které máš tak ráda. Vždycky jsi je trhala. Mají choulostivý kvítky, špatný počasí je zabíjí, dám je do vázy, na ozdobu, říkala jsi. Tolik polámaných kopretin, pár jich ještě vykukuje zděr vtrouchnivém dřevě. Seberu jeden kvítek, zastrčím ho do knoflíkové dírky na hrudi, na kapse kabátu, překročím zbytky dveří apředstavuju si, že vstupuju dovnitř, že tě nacházím usazenou na lavici. Místo toho jsou tam balvany porostlé mechem, dřevěná prkna poďobaná zrezivělými hřebíky aroj much bzučících kolem kočičí mrtvolky.

Zničehonic vdálce uslyším hvízdání, venkovské zvuky azběsilý psí štěkot. Rozhlédnu se, za mými zády si klestí cestu holí nějaký muž vdoprovodu šedého dlouhosrstého voříška.

„Kdo je tam?“ zakřičí.

Pes doběhne až ke mně, očichá mi boty akotníky, má krotký pohled, azatímco natahuju ruku, abych ho pohladil, páníček na něj zapíská aon se vrátí. Ten muž mě zkoumá zapadlýma očima, tvář má ztrhanou sluncem alesklou potem, krk ovinutý červenou šálou.

„Pozdrav pánbůh,“ řeknu.

„Pozdrav pánbůh.“ Zatne zuby, oběma rukama se opírá ohůl, chůze křovím ho unavila. Vytáhnu zkapsy kalhot peněženku, vezmu tvou fotku aukážu mu ji.

„Hledám svou ženu, neviděl jste ji náhodou?“

Skloní tvář kfotce apřimhouří oči. „Vypadá jako nebožka Serafina,“ anamíří holí ke stavení. „Bydleli tuhle, kdysi.“