Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Debbie Rixová

Fotografie

Z anglického originálu The Photograph,
vydaného nakladatelstvím Storyfire Ltd
pod značkou Bookouture v Londýně v roce 2018,
přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7399. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Zuzana Menšíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Obálka Edward Feldek
První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

The Photograph © Debbie Rix 2018
First published in Great Britain in 2018 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.
Translation © Věra Kotábová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-388-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-387-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-067-3 (print)

Antonymu

PROLOG

Dav kolem ní na okamžik prořídl. Tommaso vzhlédl a v nastalé mezeře ji uviděl. Ve tváři mu blesklo poznání. Něco řekl příteli a vstal. Rachael se na něho prchavě usmála a zmizela. Kvapně se vrátila k autu, vycouvala z uličky, kde parkovala, na hlavní silnici a najela na obchvat. Zamířila zpátky do Cagliari, nasedla na první trajekt a vrátila se do Londýna – ke všemu, co jí bylo v životě nejdražší.

PRVNÍ ČÁST

Patřím tobě;
jinak se to vážně vyjádřit nedá,
a ani tohle není dost výstižné.
Franz Kafka

Kapitola 1
Herne Hill,
Londýn březen 2016

Sophie zavřela dveře do malé komory co nejtišeji, aby nevzbudila manžela Hamishe, který spal v ložnici na druhé straně podesty. Komora byla plná zaprášených krabic, které pocházely ještě z doby, kdy se sem před pěti lety stěhovali z jejich předchozího domova. Rozčilovalo ji to. Chtěla místnost dávno vyklidit, ale Hamish jí odmítal pomoct. Ten malicherný spor už trval několik měsíců a byl součástí většího poměřování sil a komplikovaného přediva bublajících vášní, které mezi manželi vřely.

Sophie sešla dolů do kuchyně, postavila konvici na sporák a začala poklízet nádobí ze včerejšího večera. Na večeři měli návštěvu a dřez byl plný použitých pánví, které nechala přes noc odmočit. Byl to docela příjemný večer – žertovali, bavili se o politice a probírali klípky z práce, ale pod povrchem konverzace bylo znát manželské rozladění a nevyřčené výčitky, které občas vyplouvaly na povrch. Po odchodu přátel Sophie natočila do dřezu horkou vodu a začala mýt nádobí. Hamish byl po červeném víně a brandy trochu pod parou. Postavil se za ni, objal ji kolem pasu a laskal ji na krku.

„Nech toho a radši mi pomoz.“

Hamishe její odmítnutí urazilo a odebral se do postele.

Když konečně Sophie dorazila do ložnice, pohádali se a s nevolí se odvrátili každý na svoji stranu postele.

Sophie myla a utírala pánve a ukládala je dolů do kuchyňské skříňky. Při tom přemýšlela o Hamishovi; o tom, jak se k ní v noci otočil zády. Pořád ještě cítila stopu averze kvůli tomu, že jí odmítl pomoct, ale přesto jako malé usmiřovací gesto uvařila dva šálky čaje a vzala je nahoru. Hamish už byl vzhůru, seděl v posteli a kontroloval na mobilu došlé maily.

„Dobré ráno,“ pozdravil. „Omlouvám se za ten včerejšek. Měl jsem ti pomoct.“

„To ano… No, už jsem to dodělala.“ Položila mu hrnek s čajem na noční stolek.

„Díky…“ Zpod pískových řas k ní vyčkávavě vzhlédl. „Byl jsem prostě unavený,“ vysvětlil.

Chvilku ho pozorovala svýma šedozelenýma očima a pak přešla k prádelníku a uchopila kartáč na vlasy.

„Ale to není omluva, že?“ Odmlčel se a čekal, co ona na to, ale Sophie si energicky pročesávala dlouhé vlasy.

„Jsem prostě nervózní z hledání nového místa,“ pokračoval. „Víš přece, jak je to pro mě důležité.“

„Chápu, Hamishi,“ pronesla netečně a podívala se na něho, „ale teď na to nemám čas. Musím se vypravit do práce.“

„Můžeme si o tom promluvit později?“ Usrkával čaj a obdivoval, jak jí hedvábné kimono sklouzlo z ramen; zářivé prameny vlasů jí splývaly po zádech. „Sophie…?“

Neodpověděla, ale stočila si vlasy do pevného uzlu, zkušeně je upevnila dvěma hřebínky a vyndala ze skříně černou sukni.

„Nevrátíš se do postele?“ zeptal se.

„Ne, dneska ráno nemůžu, promiň. Mám hned ráno schůzku s konzultantem své doktorské disertace a vážně už s tím potřebuju trochu pohnout.“

Když se oblékla do černé sukně a bleděmodrého pulovru, nacpala svoje poznámky do tašky, naklonila se přes postel a dala mu zlehka pusu na tvář – asi jako když políbíte vzdáleného příbuzného, ne jako když manželka líbá svého muže.

„Neměl bys už taky jít?“ zeptala se a zkontrolovala se v zrcadle.

„Půjdu o něco později.“

„Tak to budeš mít čas vyklidit komoru,“ navrhla mu sladce a přehodila si tašku přes rameno.

„Už s tím zase začínáš. Nemůžeš to nechat být?“

„Dobrá, dobrá…“ odbyla to netrpělivě a popadla kožené sako přehozené přes židli. „Večer nashle.“

Sophii bylo třiatřicet a za Hamishe se vdala před osmi lety. Setkali se na svatbě přátel a byla to láska na první pohled – aspoň podle toho, jak si to pamatovali a jak to líčili novým přátelům a známým. Sophie byla antropoložka a dělala si doktorát na Londýnské univerzitě, zkoumala různé způsoby pohřbívání ve starém Římě. Hamish pracoval jako sekundář v nemocnici King’s College Hospital na jihu Londýna. Bydleli v malém domku s terasou v Herne Hill, také v jižním Londýně. Sophie vyrostla v Hampsteadu a nikdy si na život jižně od Temže pořádně nezvykla. Hamish to měl ale blízko do práce, a protože měl náročnější pracovní dobu včetně víkendů, kdy musel být na telefonu, a často se zdržel v práci do noci, přestěhovali se sem, kde mu to lépe vyhovovalo.

Teď už zastával stejné místo čtyři roky, a proto se poohlížel po pozici primáře. Když včera připravovali večeři pro hosty, probírali se Sophií místo, které se inzerovalo v Cheltenhamu. Hamish se o ně chtěl ucházet, jenže Sophie váhala se stěhováním tak daleko od Londýna.

„Jak bych asi tak dodělávala disertaci, kdybychom bydleli v Cheltenhamu?“ ptala se ho, když čekali, až dorazí hosté. „Musím být v Londýně přinejmenším dvakrát nebo třikrát týdně. Mívám schůzky s konzultantem. A taky přednáším – a vedu studentské práce. Pomyslel jsi na to?“

„Čestně? Ne,“ odpověděl. „Ale tady nejde o tebe, Sophie. Jde o mě a naši společnou budoucnost…“

Když mířila na vlak, s novým podrážděním si uvědomila Hamishův předpoklad, že zahodí roky práce na disertaci jen proto, že mu to bude vyhovovat. Taky ji štvala ta komora. Tvrdošíjně odmítal pomoct jí s vyklízením. Proč se z toho stalo takové jablko sváru? Nebylo to v tom, že by místnost nutně potřebovala uklidit. Nic na ně netlačilo, žádná návštěva příbuzného nebo naléhavá potřeba dalšího volného pokoje. Ale Sophie toužila, aby tam bylo prázdno; chtěla ji mít připravenou – čistou a vyzdobenou. Chtěla, aby tam čekal pokojíček, až se jí, jak doufala brzy, podaří otěhotnět.

Kdyby měla miminko, třeba by byla svolnější nechat svůj doktorát být, přestěhovat se do Gloucestershire a stát se primářovou manželkou. V mnoha směrech to bylo vlastně přesně to, po čem toužila. Ale čirý smutek z toho, že se jí nedařilo počít, způsobil, že se zatvrdila. Komora, plná manželových poznámek z dob studií a vyřazených pozůstatků jejich minulých životů, byla fyzickým důkazem jejího nezdaru. Chtěla dítě, ale její tělo odmítlo spolupracovat. Chtěla pokojíček připravený pro miminko; její manžel odmítl spolupracovat. Chtěl se přestěhovat pryč z Londýna; ona odmítla spolupracovat.

Když stála na nástupišti na nádraží Herne Hill, foukal na ni přes koleje chladný větřík. Zastávka byla špinavá a, jak musela Sophie připustit, působila dost depresivně.

Vlak byl jako obvykle přeplněný, takže stála celou cestu až do Londýna, natlačená mezi odpudivě páchnoucím mužem a mladou ženou, která bez přestání celou cestu telefonovala. Na stanici Blackfriars Sophie přestoupila na metro na Tottenham Court Road. Odtud už šla pěšky až do Britského muzea, kde měl pracoviště jeden z jejích konzultantů. Tu cestu měla strašně ráda – domy v téhle části Londýna jsou architektonicky vytříbené. V blízkosti muzea, když procházela mezi skupinkami turistů dychtivě se připravujících na prohlídku, a pak, když překročila práh a vstoupila do rozlehlého atria budovy, se jí vždycky zmocnilo nedočkavé očekávání. To úžasné centrum vzdělanosti, výzkumu a vědomostí – to byl její píseček. V takové dny, jako byl dnešní, byla přesvědčená, že má tu nejlepší práci na světě.

Vyjela výtahem do prvního patra, kde sídlilo antropologické oddělení a výzkumné středisko. Do schůzky s konzultantem zbývalo ještě deset minut, a tak bloumala po galerii, kde byly vystaveny římské a řecké lodě, elegantní amfory i bronzové misky a keramika zdobená různými výjevy. Vědomí, že něco tak křehkého dokázalo přestát bez úhony víc než dva tisíce let, Sophii nepřestávalo fascinovat. Ve zvláštní oblibě měla portlandskou amforu. Foukaná římská amfora z modrého kobaltového skla pocházela z prvního století a krášlila ji bohatá reliéfní výzdoba z bílého opakního skla zpodobňující malátné muže a ženy odpočívající u moře. Vykopali ji v sedmnáctém století v Itálii, pak ji převezli z Neapole do Anglie, kde ji vévoda z Portlandu zapůjčil Josiahu Wedgewoodovi, jenž na tomhle úžasném vzoru založil svou věhlasnou řemeslnou výrobu.

Badatelé měli za to, že amfora byla svatební dar a jako taková byla pozoruhodnou ukázkou řemeslného mistrovství prvního století. Všechny předměty pocházející z tohoto období vzbuzovaly Sophiinu pozornost – nejen proto, že byly krásné, ale i z odborného hlediska. Název její disertace zněl Rituály a obřady na pohřebištích starověkého Říma se zvláštním zřetelem na pohanské, židovské a křesťanské zvyklosti v prvním a druhém století po Kristu. Jednalo se o téma, které ji zajímalo už dávno. Její pradědeček, George Laszlo, byl odborník na klasickou archeologii a rovněž přednášel na Londýnské univerzitě. Sophie byla na svoji rodovou linii pyšná. Když vcházela do univerzitních budov, často si připomínala, že po stejných schodech stoupal před padesáti lety i její pradědeček. Když získala magisterský titul, rovněž začala učit na univerzitě a dvakrát či třikrát do roka brala studenty na archeologické vykopávky do Středomoří. Její práce byla náročná a naplňovala ji, ale dlouhá období mimo domov vnášela do jejího manželství nevyhnutelný stres a komplikovala pokusy o početí. Čas trávený na vykopávkách, obzvlášť v době ovulace, byl přinejmenším frustrující. Zprvu se s tím, že kvůli tomu nemůže otěhotnět, smiřovala.

Když čekala před konzultantovou kanceláří, připomněla si, jak začali s Hamishem mluvit o založení rodiny. Zrovna se tenkrát přestěhovali do domu v Herne Hill; byl v docela žalostném stavu, takže každý volný víkend trávili tím, že ze zdí odtrhávali staré dřevěné obložení.

„Chceš mít děti, Hamishi?“ zeptala se, když navlhčovala tapetu vodou.

„Cože, teď?“ zvedl se smíchem ruce upatlané od lepidla.

„Ne, teď ne…“ smála se, „ale někdy časem.“

„Jasně, mám děti rád. Ale je to na tobě, Sophie. Cokoli si přeješ.“

Nebylo to tak bezvýhradné nadšení, v jaké doufala. Když si tuhle chvíli představovala, fantazírovala o tom, že ji uchopí do náruče a s vyhlídkou na otcovství bude nadšeně souhlasit – něco jako Jimmy Stewart v It’s a Wonderful Life. Sophii se ten film strašně líbil, hlavně moment, kdy Mary oznamuje Georgeovi, že je těhotná. Stewartovi se v obličeji zračí celá škála citů, od nevěřícnosti přes radost po nadšení. Nebylo pochyb, že Stewartovi připadá myšlenka na otcovství povznášející. Hamishův postoj k otcovství byl rozhodně hodně vzdalený od pojmu „povznášející“. Když o tom teď tak přemýšlela, byla to vlastně skvělá reakce, a Sophie si uvědomovala, že na ni nechtěl vytvářet zbytečný tlak. Dával jí na vědomí, že ať se stane cokoli, on to vezme v pohodě. Ale zároveň to znamenalo, že nesla to břemeno – tedy touhu po dítěti a zoufalství v podobě pravidelně se objevující menstruace – úplně sama.

Toho večera si po večeři sedla k Hamishovi.

„Ráda bych se tě na něco zeptala. Na něco, o čem už delší dobu přemýšlím.“

„OK.“ Vypadal, že ho to trochu znepokojilo, a nalil si další sklenku vína. „Neopouštíš mě, že ne? Vím, že se poslední dobou moc neshodneme…“

„Ne!“ Naklonila se přes stůl a vzala ho za ruku. „Samozřejmě že ne. Uvědomuju si, že jsme oba trochu nervózní. Je toho hodně, co jsme si nevyjasnili, pokud jde o naše životy.“

„Jako třeba moji práci?“

„Ano, tvoji práci, moji snahu dokončit doktorát a možná to nejdůležitější, aspoň pokud jde o mě, miminko.“

Hamish se trochu začervenal. „Miminko…?“

„Ano. Víš přece, jak toužím po dítěti, ne? Je mi třiatřicet, už přes dva roky neberu antikoncepci, a pořád jsem ještě neotěhotněla. Mám strach, že je něco špatně.“

„No, tělo si asi musí zvyknout, když jsi vysadila pilulky.“ Útěšně jí stiskl ruku, ale na čele se mu objevily perličky potu.

„Dva a půl roku? Ne, Hamishi, cítím, že je v tom nějaký problém. Vím to.“

„Třeba se to nemá stát.“ Hřbetem dlaně si setřel pot z čela a odhodil si při tom rusé vlasy z obličeje.

Nevěřícně na něho zírala. „To myslíš vážně? Že se to nemá stát? Musí se to stát, Hamishi. Musím mít dítě. Myslela jsem, že to víš,“ vyskočila od stolu a začala rázovat po kuchyni. Po tvářích jí proudem tekly slzy.

„Drahoušku,“ objal ji kolem ramen. „Je mi to líto. Já…“

„Chci zkusit IVF. Asistovanou reprodukci,“ prohlásila rozhodně a otočila se k němu.

„Asistovanou reprodukci?“

„Ano. Překvapený? Je to přece nasnadě. Objednala jsem nás na příští čtvrtek. Budeš muset… odevzdat vzorek. A vzít si den volna.“

„Tak tedy,“ řekl lékař a hleděl na obrazovku počítače, „vypadá to dobře.“

„Dobře?“ zeptala se Sophie s nadějí, jako by snad mohla od příchodu do lékařovy pracovny zázračně otěhotnět.

„Chci tím říct, že se nezdá, že by u někoho z vás bylo něco v nepořádku. Pohyblivost spermií je v normálu,“ mrkl na Hamishe. „A podle toho, co jste mi, Sophie, řekla, to vypadá, že produkujete každý měsíc zdravé vajíčko. Menstruaci máte normální, pravidelnou.“

„To je fakt. Tak proč tedy nejsem těhotná?“

„Otázka za milion. Na vině může být celá řada faktorů. Dobrá zpráva je, že nevidím žádný zjevný důvod, proč byste nemohla počít. Myslím, že vám musím navrhnout, když vezmu v úvahu vaše relativní mládí… je vám něco kolem třiceti, že?“ hledal očima v dokumentaci.

„Třicet tři,“ opravila ho pevně.

„To je pořád docela málo. Navrhuji, abyste se ještě nějakou dobu snažili.“

Vyloudil chápavý úsměv, adresovaný hlavně Hamishovi.

„Dobrá, děkujeme.“ Hamish vstal, celý nedočkavý, aby už byli pryč. Nesnášel ten lékařský průnik do jejich soukromí.

„Ale musí být přece něco, co můžeme udělat?“ Sophie zůstávala sedět.

„Tak tedy,“ lehce si povzdechl lékař, „existují techniky, které můžeme zkusit, když to nepůjde přirozenou cestou.“

„IVF, asistovaná reprodukce neboli umělé oplodnění?“ pronesla s nadějí v hlase Sophie.

„Ano. Ale není to samospasitelné. Jsem si jistý, že manžel – je přece lékař – to s vámi probral.“

Podíval se na Hamishe, který přikývl.

„Ano,“ potvrdila Sophie. „Vím, že to není zaručené.“

„Podívejte se, vážně vám doporučuji, abyste se uvolnili – pokud můžete. Jsem si jistý, že se vám to nakonec podaří. A pokud do roka nebo tak nějak neotěhotníte, vraťte se a uvidíme, co se dá dělat.“

Cestou domů se Hamish usadil v omšelém vagonu vedle okna a zabral se do večerních novin. Nesnášel příměstské vlaky a rozhodl se ponořit do čtení. Sophie naopak ráda uvažovala o lidech kolem sebe. Ale onoho pozdního odpoledne to vypadalo, že všechny přítomné ženy jsou matky, které dávají na odiv vlastní plodnost.

Žena sedící naproti telefonovala s chůvou.

„Už jsem skoro doma. Dejte jim čaj a já je vykoupu, hned jak přijedu.“

Chlapeček upoutaný v kočárku sebou vrtěl mezi dvěma hřmotnými cestujícími, kteří neprojevovali žádné nadšení z toho, že jim jeho kočárek v každé zatáčce narážel do holení. Kousek dál se přeplněným vagonem prodírala žena ve vysokém stupni těhotenství a očividně doufala, že ji někdo pustí sednout. Na druhé straně jí uvolnila místo nějaká starší žena.

Sophii se zdálo, že všude kolem sebe vidí důkazy vlastní nedostatečnosti.

„Myslím, že bychom do toho měli jít,“ řekla Hamishovi, když kráčeli ruku v ruce domů.

„Do čeho?“ zeptal se, přestože přesně věděl, o čem Sophie mluví.

„Ale vždyť víš. Do IVF.“

„Miláčku…“

„Vím, co se chystáš říct,“ přerušila ho. „Nejsou žádné záruky, že se to povede. Když nám to neuhradí zdravotní pojišťovna, bude to drahé, bla bla bla. Já vím. Ale chci to zkusit. Prosím.“

„To není jen tak,“ vysvětloval, když stoupali cihlovou cestičkou ke vstupním dveřím jejich domu. „Jsem doktor, Sophie. Vím, co to obnáší – budeme se muset milovat, když to bude třeba, budou nám odebírat krev, budeme dostávat hormonální injekce, budeme chvíli v euforii a chvíli v depresi. Máš vůbec ponětí, jakou Pandořinu skříňku otevíráš?“

Odemkl, hodil noviny a klíče na stolek v předsíni a zamířil do kuchyně. Z ledničky vyndal pivo, otevřel je a s úlevou se napil.

„Hamishi… je půl páté,“ ukázala Sophie bradou na pivo.

„Vím, ale nejsem přece v práci. Snad mám pro jednou nárok, prokrista.“

Prošel obývacím pokojem, zapnul televizi a začal sledovat nějakou stupidní soutěž.

Sophie zůstala stát v kuchyni a dívala se na jejich zahrádku. K loňským narozeninám jí ji Hamish nechal upravit podle návrhu zahradního architekta. Za tu cenu mohli na nějaké pěkné malé soukromé klinice podstoupit dva pokusy o umělé oplodnění. Kousek trávníku byl protkaný módní diagonální cestičkou z yorkshirského kamene, která poutala zrak k šedozelenému altánku. Ve vzdáleném rohu zahrady byl malý záhon zeleniny s umělecky vysazenými listovými saláty. Ve své představivosti viděla Sophie děcko na houpačce postavené na trávníku a malinkou trampolínu vzadu u altánku i terasu s poházenými pestrobarevnými plastovými hračkami. Ale ve skutečnosti tam nebyla žádná houpačka ani trampolína. Byla tam jen podle architektova návrhu vysazená módní zeleň a perfektní trávník.

Otevřela ledničku, vytáhla láhev bílého vína, nalila si velkou sklenici a začala brečet.

Kapitola 2
Budapešť
23. října 1956

Držadla slaměného nákupního košíku se Rachael zadírala do bříšek prstů. Zastavila se na odpočívadle v mezipatře vedle bytu paní Kovácsové a tělem přidržela tašku u zdi. Plivla na červené otlaky a promnula si ruce.

Oprýskané dveře se na škvírku otevřely.

„Kdo je tam?“ ozval se hašteřivý hlas.

„To jsem já, paní Kovácsová, Rachael seshora. Mám těžký nákup, jen jsem se na chvilku zastavila, abych si odpočinula.“

Neviditelný hlas něco zabručel a dveře se s prásknutím přibouchly.

V Budapešti se žilo těžce a lidé byli čím dál nervóznější. Člověk nikdy nevěděl, zda ho někdo neodposlouchává anebo co sousedé nahlásili úřadům. Bylo málo jídla, což nebylo nic nového. Trvalo to od války. Rachael už si ani nepamatovala, kdy nemusela na trhu čekat na příděl vydávaný na potravinové lístky – malou porci klobásy nebo cibule. Ale dnes jí košíky přetékaly tuřínem. Dorazila na trh do Holdovy ulice jen chvilku po půl šesté ráno. Kdyby přišla později, všechny stánky by už měly vyprodané základní potraviny – chleba, zeleninu a podobně. Když trpělivě čekala na dávku tmavého žitného chleba, slyšela tichý rozhovor dvou žen ve frontě před sebou.

„János zrovna dostal velkou dodávku tuřínů. Má bratrance někde na venkově, a ten mu je v noci přivezl.“ Rachael ani její manžel a otec o tuříny nijak zvlášť nestáli; ale jídlo bylo vzácné. Rychle se ochlazovalo a talíř horké polévky s tuřínem bude vítaným obohacením jídelníčku.

Když dorazila k Jánosovu stánku, vinula se kolem něj už dlouhá fronta čekajících žen. Bála se, že než dorazí k pultu, už na ni nic nezbude, ale nakonec se mohla vděčně usmát na starého muže, který jí naplnil košíky tuříny až po okraj.

Jakmile byla doma, vyložila nákup do spíže na staré police z borovicového dřeva. Na prostřední polici ležela malá šedivá mramorová deska – chladné místečko na uchovávání sýra, másla nebo kousku masa. Horní police byly vyložené voskovým papírem a jeho ozdobné okraje přečuhovaly přes okraje, jako když zpod šatů vykukuje spodnička. Rachaelina matka na voskovém papíru trvala a Rachael se držela rodinné tradice. V úhledných řadách tam byly vyrovnané sklenice s domácí marmeládou a nakládanými okurkami, zatímco ve spodních policích se uchovávala zelenina a konzervy, naskládané pro větší přehlednost v různě velkých košících.

Spíž i skříňky byly naplněné k Rachaelině spokojenosti. Teď se pustila do úklidu kuchyně. Pod kohoutkem přidržela hadřík a vyždímala jej nad starým kamenným dřezem plným skvrn. Odsud viděla do uličky za domem. Z holé země se optimisticky tyčil vzrostlý javor a větvemi zasahoval až do kuchyňského okna. V téhle roční době listy zrovna měnily barvu přes žlutou do oranžové. V listopadu budou rudé. Stromy byly jedním z Rachaeliných podzimních potěšení.

Setřela z povrchu starého kuchyňského stolu z borovicového dřeva drobečky – pozůstatky skromné snídaně – a přinesla ze spíže pár tuřínů. Nakrájela je na malé kousky a vložila do hrnce s vodou. Její manžel József a otec György budou za chvíli doma na oběd a Rachael si umínila, že pro ně bude mít hotové teplé jídlo.

Zatímco na starém plynovém sporáku bublala polévka, Rachael uklízela obývací pokoj. Natřásla sametové polštáře na pohovce. Vyleštila stříbrné rámečky s fotografiemi otce, matky a prarodičů, které trůnily na velkém koncertním křídle z ořechového dřeva. Piano původně patřilo jejím praprarodičům, jejich rodina tady bydlela už celé generace; její otec zde prožil celý život. Byt se nacházel ve druhém patře staré budovy na ulici Imre Henszlmanna a měl velká arkýřová ona s výhledem na protější park. Bydlet tak blízko u zeleně byl luxus a dům tím získával patinu venkovského sídla, nebo si to tak alespoň Rachael představovala. Měli jeden z nejhezčích bytů v domě – prostorné pokoje, vysoké stropy a elegantní proporce. A přitom se nacházel nedaleko centra a v příjemné vzdálenosti od univerzity, kde otec přednášel archeologii.

György se čas od času strachoval, že by jim tak velký byt mohli vzít. Komunistická vláda prosazovala, aby se velké domy a byty rozdělily na několik menších, aby měla kde ubytovat rodiny dělníků, které se valily do měst. Ale Rachael si tyhle obavy blaženě nepřipouštěla, a zatímco leštila voskem horní desku piana, padl jí zrak na skupinu dětí hrajících si v parku. To jí připomnělo šťastné chvilky, které strávila se svou matkou Irmou.

Se svými tmavými vlasy a neobvyklýma světle zelenýma očima, které po ní Rachael zdědila, byla Irma považována za krásku. Bylo jí teprve sedmnáct, když se provdala za Györgyho. Ten už jako velmi mladý přednášel na univerzitě, byl pronikavě inteligentní, družný a energický. Irma ho zbožňovala a on jí byl zcela oddán. Irma se stala ženou v domácnosti a starala se nejenom o manžela a dceru, ale až do jejich smrti i o Györgyovy rodiče. György rychle postupoval po akademickém žebříčku a brzy se stal profesorem archeologie na budapešťské univerzitě. Stál v čele kruhu intelektuálů, kteří se pravidelně scházeli v bytě Lászlóových a probírali filozofii, politiku i dějiny. Pohrdali stalinistickým režimem, v němž museli žít, a třebaže měl György jistou slabost pro socialistické principy, totalitu nesnášel. Touha po demokracii ho nutila žít ve stavu neustálé ostražitosti; a to proto, že jeho politické názory byly považovány za nebezpečné a revoluční.

Do takového prostředí se tedy narodila Rachael. Matka se držela diskrétně v pozadí, podporovala manžela a starala se o rodinu. Ale válka a to, co přišlo po ní, si vyžádaly svoji daň. Trpěla úzkostí kvůli Györgymu, bála se, že ho kvůli radikálním názorům zavřou. Také se strachovala o židovské přátele, z nichž mnozí byli internováni a někteří posláni pryč z Budapešti. Šířily se zvěsti, že lidé jsou vězněni v táborech anebo ještě něco horšího.

Deprivace z války, přídělů, bombardování a zničení jejího milovaného města, to vše Irmu vyčerpávalo a jednoho dne, když byla Rachael ve škole, matka zkolabovala na ulici. Soused ji našel ležet na chodníku nedaleko parku, nákup rozházený všude kolem. S pomocí několika kolemjdoucích ji zvedl a odnesl do domu a po schodech nahoru. Když přišla Rachael domů, čekal na ni otec se smutnou zprávou.

„Byl tu doktor. Maminka utrpěla mrtvici. Musíme se připravit na nejhorší. Lékaři jí nedávají moc naděje.“

Tři dny a noci spolu seděli u její postele, až dalšího rána Irma otevřela své krásné zelené oči, vydala zvláštní kolotavý zvuk a zemřela.

Pak už se Rachael nevrátila do školy. Třebaže jí bylo jenom šestnáct, byla odhodlaná postarat se o otce a vsugerovala si myšlenku, že musí zůstat doma, aby byl v bezpečí. Představa, že by měla každý den chodit do školy a žít si vlastní život, odlišný od jeho, jí přišla nemožná. Co kdyby i on zemřel, když by byla ve škole? Zůstala by opuštěná, osamělá, sirotek.

György si o ni dělal starosti.

„Měla by ses vrátit do školy, Rachael, jsi ještě moc mladá, abys zahodila své vzdělání.“

„Ne, tatínku, kdo by se o tebe staral? A kdyby se ti něco stalo… Jak bych pak mohla žít? To bych nepřežila.“

Tento postoj jí přišel docela logický.

„Tím, že budeš doma, nebudu o nic víc v pořádku,“ oponoval. „A mimochodem, jsi chytré děvče, mohla bys jít na univerzitu, měla bys pak nějakou profesi. Není ti tu celý den smutno?“

„Ne,“ odpověděla po pravdě. „Líbí se mi to. Mám náš byt hrozně ráda. Tebe mám ráda…“

Faktem bylo, že jí kamarádky nijak nescházely. Samozřejmě se jí stýskalo po mamince, proto se také snažila vést domácnost stejně jako ona. Připadalo jí pak, jako by tam matka stále byla s nimi. Když drhla kuchyni, leštila piano nebo zavařovala na sporáku zeleninu, myslela na matku a představovala si, že sedí vedle v pokoji. Pokud šlo o lásku, byla Rachael ještě docela dětská a obdivovala hezké muže spíš z dálky. Každý den četla noviny a těšilo ji, když tam objevila článek o nějakém slavném herci nebo sportovci. Ve zvláštní oblibě měla Ervina Zádora, který reprezentoval Maďarsko ve vodním pólu. Byl vysoký, tmavovlasý a svalnatý. Rachael si vystřihovala jeho fotky a přechovávala je pod polštářem.

Jednoho dne se György vrátil domů a přivedl mladého muže jménem András. Byl pohledný a zdálo se, že i seriózní a inteligentní. Muži seděli v salonu a hovořili, a když jim Rachael přinesla pohoštění, bylo zjevné, že András chce na svého profesora udělat dojem. Tvářil se potěšeně, když György naléhal, aby se zdržel na večeři.

Když se sesedli kolem kuchyňského stolu, György se neustále omlouval a vzdaloval se z pokoje, aby nechal Rachael se svým chráněncem samotnou. Ale mladí si neměli co říct. A přestože András dobře vypadal, Rachael nijak neupoutal. Dokonce měla dojem, že i její angažmá v domácnosti ho nudí. Když mladík odešel, György se Rachael vyptával.

„Líbil se ti András? Myslím, že je velmi inteligentní.“

„Byl v pohodě. Proč?“

„Ale nic,“ odtušil György a zapálil si dýmku.

„Tatínku, vím, co máš za lubem. Myslíš si, že bych se do něho mohla zamilovat, protože je hezký. Možná bych si ho dokonce měla vzít? Je to tak?“

„No, jednou si budeš muset někoho vzít. Trochu se bojím… Co kdyby se se mnou něco stalo? Zůstala bys tu sama. Potřebuješ muže. A když nechodíš do školy a nemáš možnost se s nikým seznámit, tak ti někoho přivedu.“

„Ale, tatínku, chudák kluk. Neměl tušení, co máš v plánu. Myslel, žes ho sem přivedl, protože na tebe udělaly dojem jeho myšlenky, nebo že ho dokonce obdivuješ. A dostalo se mu jenom toho, žes ho předhodil své nudné dceři.“

„Měl by mi být vděčný. A ty nejsi nudná. Jsi ta nejchytřejší, nejkrásnější dcera, jakou kdy mohl nějaký otec mít.“

„No, mám pocit, že András si to nemyslel,“ rozesmála se Rachael. „A mimochodem, nebyl mi moc sympatický.“

V dalších letech proudily do bytu Lászlóových zástupy potenciálních nápadníků. Rachael byla neochvějně zdvořilá a mladí muži byli v rozpacích, co tam vlastně dělají; zpravidla propadli naději, že jim profesor bude věnovat nějakou zvláštní péči. Konečně jednoho večera přivedl György mladého muže jménem József Kelemen. Byl studentem archeologie, o dva roky starší než Rachael. Nebyl nijak zvlášť vysoký, měl tmavě plavé kudrnaté vlasy, nosil malé brýle se želvovinovými obroučkami a nakažlivě se usmíval.

Když jí ho otec představil, Rachael se začervenala. Otec si toho všiml a pookřál. József byl přesně ten druh muže, jakého by si pro Rachael představoval – intelektuálně založený, bystrý a se zájmem o studentskou politiku.

Po večeři József pomáhal Rachael umýt nádobí. György je nechal v kuchyni, sám se odebral do salonu a začal hrát na piano.

„Tvůj otec hraje moc dobře,“ poznamenal József, vzal si od Rachael skleničku z křišťálového skla a pečlivě ji leštil utěrkou.

„Hraje. Skoro všechno, co dělá, dělá dobře. Nebo sis toho nevšiml?“

„Hodně mě naučil,“ souhlasil József. „Cítím se poctěný, že mám takového učitele.“

„Je skvělý. Ale nemusíš být tak zdvořilý. Někdy je docela nemožný.“

Nádobí bylo umyté. Rachael se opřela o dřez a chtěla v rozhovoru pokračovat, ale nevěděla jak.

„Cože nestuduješ?“ zeptal se József. Nevěděl, co si má o Rachael myslet; byla krásná, jistě. Měla dlouhé tmavé vlasy, zastrčené úhledně za uši, a velké holubičí oči. Ale něco na ní bylo – jistá jemnost a citlivost, které ho přitahovaly.

„Mám… mám pocit, že jsem víc potřebná tady. Maminka před pár lety zemřela a otec potřebuje, aby se o něho někdo staral. Má strašně moc práce.“

„Ale co tvoje vlastní vzdělání? Tvůj vlastní život?“

„Jsem takhle docela šťastná,“ zamyslela se Rachael. „Hodně čtu a hraju na piano. Ne tak dobře jako otec, ale přijatelně. Starám se o domácnost, nakupuju a tak dále. Ne že by se toho dalo dneska nějak moc koupit. Třeba se někdy v budoucnu pustím do studia. Ale teď… tatínek mě potřebuje.“

Když József odešel, Rachael si uvědomila, že takhle snadno se ještě nikomu nesvěřovala. Instinkt jí velel, aby byla rezervovaná, aby se držela zpátky. Částečně to bylo světem, ve kterém žili, v němž se lidé radši uchylovali k polopravdám a lžím, jen aby neupoutali pozornost úřadů.

V dalších dnech se několikrát přistihla, že s otevřenýma očima sní o Józsefovi. Jednoho rána položila před otce talíř s toastem s domácími povidly a poprosila ho, jestli by zase nemohl přivést Józsefa na večeři.

„Takže ten si ti líbí?“ zeptal se otec potěšeně.

„Líbí,“ usmála se Rachael. „Připadá mi zajímavý. Byl hodný, ohleduplný a rozesmál mě…“

Krátce spolu chodili a brzy, v dubnu 1956, se vzali. Rachael bylo dvacet, Józsefovi o dva víc. György je vzal na svatební hostinu do hotelu Astoria. Objednal šampaňské, což bylo vzácné pohoštění a pro Rachael něco nového. Líbily se jí bublinky, které ji šimraly v nose, a chutnala jí sladkost říznutá svěží kyselinkou zrovna jako jablko čerstvě utržené ze stromu.

Jedli paprikáš, šťavnaté dušené maso okořeněné paprikou a servírované s noky; jako dezert měli palačinky plněné mletými ořechy a u stolu flambované brandy a přelité čokoládovou polevou. Číšník udělal ze svých dovedností show: přidržel pánvičku nad plamenem, elegantně z výšky nalil na její obsah alkohol a pak jej zapálil. Rachael, která flambování ještě nikdy neviděla, přihlížela tomu představení s otevřenou pusou. Když se s manželem vraceli do bytu, aby začali společný život, pořád ještě v ústech cítila chuť čokolády.

József do jejich rodiny hladce vklouzl. Podílel se na domácích pracích a během společného stolování se zapojoval do hlasitých debat o politice a historii. Ve zvláštní oblibě měl Györgyovy večírky, na něž přicházeli tchánovi kolegové a salon zvučel intelektuálními debatami. József byl pronikavě inteligentní a vyspělejší, než dával tušit jeho věk. Rachael na něho byla pyšná; obdivovala jeho empatii a schopnost debatovat. Ona sama se do rozhovorů zapojovala jen zřídka. Postrádala sebedůvěru potřebnou pro to, aby se stala skutečnou diskutérkou, takže dávala přednost roli hostitelky, přičemž si užívala halas, smích i diskuse, jako by byla majitelkou nějaké oblíbené restaurace.

Jedné noci po úspěšném večírku, když už hosté odešli, leželi Rachael a József v posteli. József si ještě pročítal nějaké materiály na zítřejší přednášku a Rachael se snažila soustředit na rozečtený román. Ale myšlenky jí pořád kroužily kolem tématu, které už nějakou dobu chtěla s Józsefem probrat. Nakonec odložila knihu na noční stolek.

„Chtěl bys mít někdy dítě?“

„Samozřejmě,“ pronesl ležérně.

„Vážně? To je dobře.“

„Proč?“ Sundal brýle a odložil je na své poznámky. „Jsi snad těhotná?“

„Ne!“ smála se Rachael. „Aspoň myslím, že ne. Jen jsem si tak říkala, kdyby se to přihodilo, měl bys radost?“

Očividně z něho spadlo napětí a přitáhl ji k sobě.

„Drahoušku, to víš, že ano. Ale dítě bychom nepřivedli zrovna do nejlepší doby. Naše země už není tak docela naše. Časy jsou těžké.“

Samozřejmě zažívala fronty v obchodech a na trhu; všímala si strachu ve tvářích lidí, když jim policie kontrolovala doklady, ale jinak měla jen malé povědomí o politické situaci ve vlasti.

„Ale na dítě snad nikdy není ten správný čas, ne? A přece i za války měli lidé děti.“

V následujících týdnech si začala všímat manželovy rostoucí deziluze, pokud šlo o studium i politické poměry v zemi. Často jej přistihla, jak sedí s otcem skloněný nad rádiem a soustředěně naslouchá vysílání Hlasu Ameriky, které vyzývalo národy střední Evropy, aby povstaly proti komunistické nadvládě. György byl vzrušený a skoro umanutě zaujatý příležitostmi, které se před nimi otevíraly.

„Poslouchej, to je hlas demokratické svobody. Brzy nastane doba, Józsefe, kdy svrhneme tu nedemokratickou komunistickou vládu.“

Aniž by o tom Rachael věděla, József se připojil ke skupině radikálních studentů, kteří chtěli dostat zpátky k moci bývalého ministerského předsedu Imreho Nagye. Chystala se velká demonstrace na jeho podporu. Tisíce studentů chtěly pochodovat Budapeští až k budově parlamentu. Toho příslušného rána se József holil v malém umyvadle v jejich ložnici. Stěžoval si, že ho archeologie nudí.

„Měl jsem raději studovat politiku,“ přemítal nahlas. „Na ní teď záleží.“

„Tebe už archeologie nebaví?“ zeptala se trochu naivně Rachael. „Vždycky mi připadala fascinující. Když otec mluví o starověkých národech – Římanech, Féničanech – zní to velkolepě.“

„Myslíš? To jen dokazuje, jak málo toho víš. Velkolepost jistě ano, pokud jsi byla na vrcholu společenské pyramidy, ale čím níže postavený člověk byl, tím to bylo horší. Víš, co mě archeologie naučila?“

Rachael si v posteli klekla a dychtivě k manželovi vzhlédla.

„To, že od počátku věků byl život pro většinu lidí boj. Ve světě je tolik bezpráví, Rachael. A zatímco já studuji staré stavby a kosti našich předků, lidé kolem mě trpí – a trpí teď, v tuhle chvíli. Měl bych něco dělat pro ně a ne přemýšlet o těch, kteří jsou dávno mrtví.“

Rachael vklouzla do běžné rutiny. Každý den připravovala jídlo pro oba muže, k obědu zpravidla polévku. Toho dne, kdy listy kaštanu za kuchyňským oknem měnily barvu ze žluté na oranžovou, tomu nebylo jinak. Když uklidila v obývacím pokoji, přešla do kuchyně a zapálila hořák pod hrncem, jehož obsah začal za chvíli vesele bublat. Vzala z police tři polévkové misky a nechala je ohřát v troubě. Nakrájela chléb, který ráno koupila, a tři plátky tence pomazala máslem. Talíř s chlebem položila doprostřed stolu a kolem něj naaranžovala sklenice.

Postavila se ke starému dřezu a natočila vodu. V trubkách to řachtalo a kohoutek vydával pískavý zvuk; voda šuměla do džbánu z křišťálového skla. Obvykle tyhle domácké zvuky přehlušil hovor manžela a otce přicházejících na oběd a vnášejících do poklidu domácnosti hluk a vůně okolního světa.

„Rachael, miláčku! Máme jen dvacet minut. Máš uvařeno?“ volával na ni József.

Pak se ozval hluk židlí odsunovaných a přisunovaných ke stolu, dupot bot na podlaze a cinkání lžic o porcelánové misky, jak se všichni chvatně pustili do jídla.

Ale dneska bylo ticho.

Byla už skoro jedna hodina, když Rachael konečně uslyšela klíč v zámku. Postavila džbán s vodou na stůl a spěchala do pokoje. Otec stál u okna a zíral na ulici.

„Tatínku?“ přešla k němu a vzala ho kolem pasu. Na holém předloktí ji povědomě škrábal tvíd otcova saka.

„Kde je József? Dorazí později?“

György se k ní otočil a Rachael uviděla, že mu po tváři stékají slzy.

„Tatínku!“ polekala se. „Co se stalo?“

„Posaď se, broučku…“

„Nechci se posadit. Co se stalo? Kde je József? Je nemocný? Tak už mi to pověz!“

„Střelili ho.“

Klesla do křesla u okna.

„Střelili…,“ opakovala, ale to slovo jí nedávalo žádný smysl. Pak vstala a klidně a rozhodně prohlásila: „Ve které je nemocnici? Musím jít za ním.“

„Rachael, ty mi nerozumíš.“

Když den pomalu přecházel ve večer a polévka na sporáku se vyvařila a tuřín připálil, György se posadil na pohovku a snažil se jí vysvětlit, co se vlastně přihodilo. József vedl protestní pochod studentů, kteří mířili ulicemi Budapešti k parlamentu.

„Proč mi neřekl, že se ho chce zúčastnit? Mohla jsem ho zastavit,“ rázovala Rachael po pokoji.

„Nechtěl, aby sis dělala starosti.“

Otočila se. Obličej měla zkřivený zoufalstvím, beznadějí i zlobou.

„Tak to odhadl správně, ne? Byla bych ho nepustila. Zakázala bych mu jít.“ Propukla v pláč a se skloněnou hlavou se posadila vedle otce.

Nic neříkal. Nenapadalo ho nic, co by mohl říct.

„Ale já tomu nerozumím. Proč do nich stříleli? Vždyť jenom pochodovali…“

„Vláda se rozhodla pro rázný zásah. Chtějí zničit to hnutí mladých v zárodku; bojí se protestů proti sovětské nadvládě, proti komunismu. Vždyť víš. Mluvili jsme o tom donekonečna.“

Ale Rachael si nevybavovala žádný hovor o pochodu nebo nějaké demonstraci. Manžel a otec pořád diskutovali o politice, ale hovory se nesly spíš v obecné rovině. A byly to jenom řeči… Nečekala, že se někdo z nich vrhne do akce, že se nechá zabít. To bylo to, co měl József toho rána na mysli – že by měl dělat něco, aby lidem pomohl? A jak teď bude moci pomáhat, když leží mrtvý na ulici?

„Ty jsi do toho taky zapojený?“

„Ano, jsem.“ György se odvrátil.

„Jak? Pověz mi to, tatínku!“ Rachael skoro křičela. „Musíš mi to říct…“

„Byl jsem to vlastně já, kdo Józsefa s tou skupinou seznámil. Podporoval jsem ho, aby se zapojil. Věděl jsem, že dnes půjdou demonstrovat k parlamentu. Vedl skupinu těch bojovnějších. Ale byla to pořád jenom demonstrace, nic víc. Probírali jsme to ráno cestou na univerzitu. Je mi to tak líto, Rachael, opravdu, je mi to strašně líto. Kdybych se o tom s Józsefem nebavil, kdybych ho nepovzbuzoval, kdybych mluvil jenom o starém Římu, tvůj muž by byl ještě naživu.“

Štiplavý zápach pálící se polévky pronikl Rachaeliným smutkem. Ztěžka vstala z pohovky a odvlekla se do kuchyně osvětlené jenom modravým světlem plynového hořáku. Vypnula ho, popadla doruda rozžhavený hrnec a postavila ho do dřezu. Když otočila kohoutkem a pustila do hrnce vodu, zasyčelo to a z černé krusty připáleného dna se zvedla pára. Vrátila se do pokoje. Otec ji objal, políbil na čelo a vdechl vůni jejích vlasů.

„Je mi to tak líto, Rachael, tak líto.“

Namísto smutku se v ní začala vzmáhat jiná emoce – hanba. Zatímco ona si žila ve své pohodlné malé bublině v krásném bytě, leštila piano a starala se jen o nákupy, lidé ve skutečném světě, staří i mladí, vedli důležité debaty a v něco věřili tak silně, že pro to byli ochotní i zemřít.

„Proč jste mi ani jeden neřekl, jak je to důležité?“

V salonu byla tma. Rachael ani otec nerozsvítili. Nic nesnědli ani se nenapili. Talíř s chlebem s máslem stál nedotčený na stole. Rachael přestala plakat; měla pocit, že už nic necítí, že v ní není žádná emoce, jen bolest za očima. Slyšeli klepání dole na dveře. György najednou zpozorněl a přiložil si prst na ústa.

„Zůstaň zticha,“ zašeptal.

Postavil se na jednu stranu arkýřového okna, schovaný za těžkým damaškovým závěsem, a opatrně vyhlédl ven. Osamělá lampa u protějšího domu osvětlovala ulici. U vchodu stáli tři muži v převlečnících a plstěných kloboucích.

„Rachael,“ vyzval ji tiše a přešel od okna zpět doprostřed pokoje. „Chci, abys pro mě něco udělala. Jdi do ložnice a sbal si do tašky věci na pár dní. Vezmi si doklady a pas. Udělám totéž. A nerozsvěcej.“

Rachael zmateně vzhlédla. „Proč? Někam jedeme?“

„Musíme zmizet… Teď hned. Venku je policie. Přišli si pro nás – možná pro tebe, jistě pro mě.“

„Co se děje, tatínku?“

„Prosím, Rachael, nemáme moc času. Udělej, co jsem ti řekl.“

Policie hlídala hlavní vchod z Henszlmannovy ulice. Ale dům měl ještě zadní východ do malé uličky. Když Rachael vykoukla z kuchyňského okna, viděla, že ulička je prázdná.

Vyšli s malými kufříky na chodbu a György za nimi zamkl. Pevně dceru uchopil a vedl ji po tmavém schodišti dolů. Na odpočívadle v prvním patře uviděli, že se dveře bytu paní Kovácsové otevírají; starou paní zjevně zburcoval i ten nejmenší hluk z chodby. György přitiskl dceru ke zdi, takže splynuli s tmou a stará paní je neviděla.

„Kdo je tam?“ zavolala paní Kovácsová.

György si přiložil ukazováček na rty a zavrtěl hlavou. Když se dveře zase zabouchly, potichoučku seběhli poslední úsek schodiště a vešli do úzké chodby k zadním dveřím. Zřídkakdy je někdo otevíral, takže zámek šel ztuha a György s ním musel potmě chvíli zápolit, ale nakonec povolil a ocitli se venku. Srdce jim tloukla jako o život. Rychle proběhli uličkou a vyšli na hlavní ulici. Bez dechu dorazili na nádraží, ale v hlavní hale zpomalili. Patrolovali tam policisté, kteří cestujícím kontrolovali doklady.

„Tatínku, já se bojím,“ zašeptala Rachael a chytla se Györgyho pod paží.

„Jsme jen dva obyčejní cestující, starý muž s dcerou, a vyrážíme na krátký výlet. Zůstaň v klidu.“

V pokladně si koupili lístky na nejbližší vlak, který toho večera odjížděl z Maďarska do zahraničí; mířil do Rakouska.

György si v kiosku koupil noviny, potom si vydechl, popadl zavazadla a navigoval dceru k jejich vlaku.

„Tatínku,“ chtěla vědět Rachael, „proč jedeme do Rakouska?“

„Protože je to neutrální země,“ vysvětlil jí a podal kufříky průvodčímu. „Tam budeme v bezpečí.“

„A my se nevrátíme zpátky? Do našeho bytu? Domů?“

„Po nějakou dobu ne, broučku. Nějakou dobu ne.“

Kapitola 3
Herne Hill
květen 2016

Sophie se vzbudila uprostřed noci, pořád ponořená do snu, který se jí vracel. Vedle ní pochrupoval Hamish. Zůstala napůl bdělá ležet ve ztemnělém pokoji a pokoušela se vybavit si souslednost svého snu. Jakmile otevřela oči, příběh se jí téměř vytratil z paměti. Všechno, co si pamatovala, byl pocit tepla a záblesky něčeho modrého a bílého; možná delfínů vyskakujících z tyrkysové vody. Kde to jen byla?

Posadila se v posteli, stiskla si spánky, zavřela oči, aby ji nic nerozptylovalo, a pokusila se soustředit. Když dospívala, jeden rok si zapisovala sny v naději, že se z jejího podvědomí vynoří něco zajímavého. Jakmile se vzbudila, sáhla po zápisníku a poznamenala si záblesky neznámých slov a rozhovorů, které nedávaly smysl a pronášeli je neznámí lidé. Ale dnešní sen byl jiný. Rukama si masírovala spánky a pokoušela se sestavit jeho střípky. Někde se plavila, seděla v loďce s bratrem a babičkou. Babička vyprávěla pohádky z kouzelného „hedvábného moře“ – hedvábí prý utkaly dávné rusalky.

Byla to vzpomínka na skutečné rozhovory s babičkou? Vědomě si nic nevybavovala; matka ani babička jí nikdy o žádné plavbě nevyprávěly. Ale stejně… ten sen byl tak živý. Babička Rachael zemřela teprve loni a Sophii pořád chyběla. Měla hezké vzpomínky na příběhy, které jí Rachael vyprávěla – buďto z jejího dětství, anebo takové, které se v rodině předávaly z generace na generaci.

Rachael jí často vyprávěla o svém otci, Georgi Laszloovi, archeologovi, který se narodil v Budapešti a uprchl z vlasti v době maďarského povstání v roce 1956.

„Jsi mu strašně podobná,“ říkala Sophii mnohokrát. „Oba v sobě máte nekonečnou zvídavost. Byl by na tebe hrozně pyšný.“

Sophie vstala z postele a hmatala potmě po pantoflích. Přes noční košili si přetáhla pulovr a sešla dolů do kuchyně. Postavila konvici na sporák, naklonila se nad ni a hřála si tvář v teple stoupající páry.

Na kuchyňském ostrůvku stál otevřený její laptop, a zatímco čekala, než se začne vařit voda, naťukala do vyhledávače slova, která ve snu slyšela říkat babičku – „hedvábné moře“ – aniž by od toho něco čekala. Bylo to koneckonců slovní spojení, které nic neznamenalo. Ale překvapivě se zobrazilo několik odkazů na „mořské hedvábí“, což byla podle všeho jemná tkanina vyrobená z vláken obřího mlže Pinna nobilis. Zmiňovala se o něm někdy babička? Pokud ano, byl ten sen vlastně vzpomínka? A pokud ano, jaká byla spojitost mezi její babičkou a touhle neobvyklou a vzácnou tkaninou? Otázka se nezodpovězená vznášela ve vzduchu.

Sophie pohlédla na kuchyňské hodiny. Tři. Dnes začíná na univerzitě brzy, potřebuje vstát nejpozději v sedm.

Zpátky v posteli usrkávala z šálku bylinkový čaj, než konečně usnula ukolébaná manželovým tichým pochrupováním.

Na nadcházející neděli byli Sophie s Hamishem pozvaní na oběd do domu jejích rodičů v Hampsteadu. Maminka Angela slavila narozeniny a zároveň to bylo pětatřicáté výročí svatby rodičů. Angela připravila oslavu pro rodinu a přátele. Pozvala na šedesát hostů a v zahradě nechala vztyčit velký stan, v němž stály stolky se židličkami a dlouhý stůl na tácy s jídlem, které v předstihu připravila.

Když Sophie s Hamishem dorazili, Angela s brýlemi na čtení sesunutými na špičce nosu právě přicházela ze zahrady. V ruce držela složku s nějakými lístečky.

„To je dobře, že už jste tady, Sophie,“ vítala je s úlevou, když vešli do dlouhé úzké haly terasového domku. „Musím dát na stoly jmenovky. Mohla bys mi pomoct? Umíš k sobě posadit lidi, co spolu budou dobře vycházet a tak.“

„Samozřejmě, maminko.“

„A ty, Hamishi, buď tak moc hodný a pomoz prosím Alexovi s vínem a pivem. Měl to odnést do stanu a naskládat do velkých kbelíků s ledem, ale tvrdí, že to může klidně zůstat v ledničce ve sklepě a že bude obsluhovat odtamtud. To určitě nepůjde, trvalo by to celou věčnost. Mohl bys ho přimět, aby to vynosil ven? Udělej to pro mě, prosím.“

Angela vzala Sophii za ruku a vedla ji úzkou halou a prosklenými dveřmi po strmých schůdcích na zahradu.

Hamish sešel dolů po chatrných dřevěných schodech do sklepa, kde našel Alexe, jak vybírá víno. Špatně osvětlený prostor kdysi sloužil jako kuchyně a prádelna. Když dům koupili, Angela si přestěhovala kuchyni nahoru a sklep se teď užíval jenom jako komora a sklad vína. Manželům chyběly peníze, nebo možná spíš vůle, aby prostor pořádně zaizolovali a zrenovovali, a když někdy v zimě hodně pršelo, staré viktoriánské dlaždice byly vlhké a kluzké. Nová velká americká lednice stála nepořádně podložená cihlami, aby ji uchránili před obvyklým zimním průsakem vody. Na zdích visely levné police, které tam před dvaceti lety instaloval jako přechodné řešení Alex. Teď se na nich nacházely krabice s nepotřebným nářadím a dlouho nepoužívaným kuchyňským vybavením, to všechno pokryté jemnou vrstvou oprýskané omítky. Police byly příliš chatrné na váhu, kterou měly unést, a nebezpečně se prohýbaly a nakláněly. Stav sklepa a skutečnost, že se z něj nestala spolehlivá komora, byly neutuchajícím důvodem Angelina podráždění a tématem častých rodinných hádek.

„Vida, Hamish… Rád tě vidím,“ usmál se na zetě přátelsky Alex. „Držím se radši tady dole. Angela má zas tu svou generálskou náladu.“ Spiklenecky nalil Hamishovi sklenku červeného vína. „Ochutnej tohle, schovával jsem je pro zvláštní příležitost. Mám ho tu na dva tucty láhví. Koupil jsem je před lety v takovém malém vinařství nedaleko Calais. Zkouším, jestli vydrželo.“

Hamish vděčně usrkl vína. Chvíli ho podržel v puse a pak ho spolkl.

„Je dobré. Co to je, Pinot Noir?“

„Myslím… Je fakt docela dobré, co? Měl jsem strach, jestli jsem ho neschovával moc dlouho, protože pak už tu mám jen dvě bedny dost podřadného bílého. Ale tohle bude perfektní. Jen je musíme přelít do karaf, protože viněty jsou poškozené vlhkem…“

„Angela říkala něco o tom, že by se mělo dát vychladit bílé víno a pivo,“ rozhlédl se Hamish tázavě po sklepě.

„No jo, ty mám tady,“ poplácal Alex ochranitelsky chladničku. „Bude jednodušší je prostě vyndat a servírovat odsud.“

„Aha… OK, když myslíš.“ Nechtělo se mu vměšovat do sporu mezi tchánem a tchyní. Měl slabost pro Alexe, který byl vždycky přátelský a vlídný. Živil se psaním; v mladším věku se prosadil jako investigativní žurnalista, ale jak stárl a blížil se sedmdesátce, dával stále větší přednost tomu, trávit čas v pracovně poslechem hudby, ukrytý před provozem domácnosti. Byl vysoký, hodně přes metr osmdesát, a věkem se pomalu hrbil. „Moc dlouho jsem se ohýbal nad psacím strojem,“ tak zněla jeho omluva. Kdysi tmavé vlasy mu řídly a šedivěly. Ale pořád byl hezký mužský, s vysokým čelem, rovným „římským“ nosem a silnou čelistí. Oddaný otec a manžel, inteligentní, ale povahou spíš introvertní a mírný. Sophie se několikrát zmínila, že když s bratrem dospívali, moc otci nerozuměli.

„Žije si ve svém vlastním světě. Vždycky byl takový. Nejšťastnější je u počítače v zajetí svých abstraktních idejí.“

Hosté měli začít přicházet kolem jedné hodiny. V půl jedné dorazil Sophiin mladší bratr Simon s manželkou Victorií.

„Prima,“ uvítala je Angela, když jim otevřela. „Jsem moc ráda, že už jste tady. Běžte pomoct Hamishovi trošku popohnat tátu, ano?“

Zasedací pořádek už byl udělaný k Angelině spokojenosti. Sophie navrhla matce, aby se šla nahoru převléct.

„Mami, už běž. My tu s Vic doděláme ty kytky a všechno urovnáme. Jdi nahoru, nebo nebudeš hotová včas.“

Angela se objevila dole jen chvíli předtím, než začali přicházet hosté. Oblékla si světle zelené lněné šaty, které podtrhly barvu jejích očí a olivový odstín pleti. Nedávno si nechala zesvětlit vlasy, které teď jen stáhla do uzlu v týle, takže vynikl její nápadný obličej. Z make-upu použila pouze maskaru a lesk na rty.

„Vypadáš krásně, mami,“ pochválila ji Sophie upřímně a dala jí pusu.

Hosté se shromažďovali ve stanu a toužebně vyhlíželi skleničky s vínem.

„Alexi,“ syčela Angela na manžela, „potřebujeme tady to víno… abychom se mohli obsloužit.“

„Neboj se. Postarám se, aby všichni dostali svůj drink,“ uklidňoval ji manžel.

S Hamishovou pomocí rozložil viklavý stolek jako bar v chodbě kousek od vchodu do sklepa. Hosté však, aby dostali svou sklenku vína, museli vyšplhat do domu po starých schůdcích na zahradu, kluzkých od vlhkého mechu, a už se začínala dělat fronta, která za chvíli sahala až ke stanu.

Sophie se pohledem domluvila s bratrem, popadli čtyři láhve vychlazeného bílého vína a krabici vypůjčených skleniček a postavili improvizovaný vinný koutek poblíž servírovacího stolu.

Zanedlouho už měli všichni svoji sklenku a šťastně korzovali po zahradě. Sophie, Simon a Victoria přenesli do stanu z kuchyně velké nerezové nádoby s jehněčím a kuskusem a servírovali jídlo na horké talíře.

„To úžasně voní,“ poznamenal Sophiin strýček Tom, když mu nakládala porci na talíř. „Že by další ze sestřiných úspěchů?“

„Ano, to je jeden z maminčiných osvědčených receptů. Je to lahoda…“

Když se dojedl hlavní chod, Alex se postavil a poklepal na sklenku. Všichni vyčkávavě zmlkli.

„To je dost, konečně jste, vy bando, zticha.“ Všichni se zdvořile zasmáli. „Chtěl jsem říct pár slov tady o té dámě, kterou tu dneska oslavujeme.“ Vyslal k manželce láskyplný pohled. „Nejen že uvařila, nazdobila to tu květinami a zajistila stan i zahradní nábytek, ale také zorganizovala mě a děti, což je podstatně těžší počin, to vás můžu ujistit. Jsme pěkně neposlušný spolek, jenže Angela má schopnost nás tak dlouho přemlouvat, dokud nejsme její ochotní otroci.“

Hosté se smáli a souhlasně pokyvovali.

„Na Angelu,“ zahučela sborem shromážděná společnost.

Angela se usmívala a kapesníčkem si osušila oči.

Pak se postavila a otočila se k hostům: „Mám ráda Milese Davise… když na to přijde,“ usmála se na manžela. „A jsem ráda, že jsem si tenkrát, před oněmi pětatřiceti lety, vedle tebe sedla. Takže bych ráda připila na oplátku tobě. Na mého drahého muže – já děkuju tobě za těch uplynulých pětatřicet let.“

Hosté znovu pozvedli sklenky.

Hosté pokyvovali a hlučeli: „To jsou věci.“

Dojatě pozdvihla skleničku a znovu, přemožená city, si otřela oči a posadila se.

Za chvíli se ve dveřích objevil strýček Tom.