Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Julie Caplinová

VILA v Itálii

Z anglického originálu A Villa with a View vydaného roku 2024 nakladatelstvím HarperCollins Publishers Ltd.
přeložila Michaela Martinová

Jazyková redakce Diana Štelová
Korektury Sylvie Zbraňková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Grafická úprava a sazba obálky Eva Hradiláková
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9207. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books, s.r.o., Brněnská 1024, Pohořelice

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title A VILLA WITH A VIEW
Julie Caplin © 2024

Translated under the licence from HarperCollins Publishers Ltd.
Julie Caplin asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Translation © Michaela Martinová, 2024
Cover Illustration © Kateřina Čermák Brabcová, 2024

ISBN 978-80-271-7234-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7233-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-1102-7 (print)

Michaelu Dohertymu
(alias obchodnímu řediteli z ostrova Man)
a jeho půvabné ženě Kate.

Ať je váš život plný slunce a lásky.

Kapitola 1

Říká se, že špatné věci přicházejí po třech. Počínaje dneškem se však Lia Bathurstová oficiálně dostala na číslo pět. Znovu stiskla tlačítko interkomu vestavěného do hrubé kamenné zdi.

Podruhé se z reproduktorů ozval zdánlivě nikomu nepatřící hlas: „Toto je soukromá rezidence. Musíte odejít.“

Hlasivky se jí stáhly zoufalstvím. „Prosím, chtěla bych jen mluvit se signorem Salvatorem. Zabere to jenom chvilku, slibuju.“ Stačilo, když mu poví, že ji posílá Mary Bathurstová, rodným jménem Hardingová, a byla si jistá, že ji přijme. Musel. Přijela za ním koneckonců až do Itálie.

„Pokud si přejete mluvit se signorem Salvatorem, měla byste si domluvit schůzku s jeho manažerem, signorem Knightem.“ Interkom se odmlčel s definitivností, která naznačovala, že pokud Lia zazvoní znovu, tentokrát už to nikdo nezvedne.

Zatraceně. Sesunula se ke zdi a rukou si otřela zpocené čelo. Už v Londýně se ukázalo, že k až příliš pohlednému panu Knightovi by se lépe hodilo jméno pan Budižkničemu, což byl taky důvod, proč nyní stála na prahu malebné růžové vily Ernesta Salvatora.

Co teď? V třicetistupňovém vedru se hodinu pěšky plahočila po silnici klikatící se víc než čára na zmijím hřbetě, aby se sem dostala. Lýtka ji bolela, prsty na nohou měla sedřené do krve a hrdlo vyprahlejší než Údolí smrti. Rozumný člověk by se možná vydal na cestu s lahví vody, ale když se dívala do Google Maps, vila Mimosa jí nepřipadala moc daleko. Technicky vzato nebyla – pokud jste byli vrána. Nepočítala však s tím, že asfaltový pás vinoucí se po úbočí pobřeží Amalfi bude stoupat pod tak strmým úhlem.

S dalším povzdechem si prohlédla kamennou zeď, která, jak tušila, obklopovala značně rozlehlý pozemek. Bylo bláhové očekávat něco jiného. Letní sídlo Ernesta Salvatora muselo mít přísnou ostrahu. Pokud ho na internetu byla schopná vystopovat ona, jeho početní obdivovatelé nepochybně dokázali totéž. Zeď, nahoře zakončená žiletkovým drátem, se táhla podél prašné cesty do dálky. Na druhé straně pozemku zahlédla strmé skalní výběžky, které by těžko zdolával i kamzík. Lia pochybovala, že by na tu zeď dokázala vylézt, i kdyby na ní nebyl ten odstrašující ostnatý drát. Rozhodně ne v žabkách, což se ukázalo jako další naprosto nepraktické rozhodnutí.

Došly jí všechny nápady.

Přijet do Itálie jí připadalo jako dobrý plán, dokud nevstoupila do zchátralého ateliéru svého kamaráda Luky, do něhož škvírami ve střeše pronikalo sluneční světlo, a nespatřila rozvrzanou rozkládací pohovku, na níž měla příštích několik týdnů spát, a mizerný kamrlík, který měl představovat kuchyni. Co se týče koupelny, nechtěla ani pomyslet na to, kdy naposledy viděla něco, co by alespoň vzdáleně připomínalo čisticí prostředek. Pravděpodobně ne posledních deset let.

Hrozilo, že ji přemůže nezvyklá sebelítost. Jak se mohlo všechno tak najednou pokazit? Před dvěma týdny touhle dobou byl život báječný. Pak jako by se naráz všechno zhroutilo, jako když padají kostky domina. S povzdechem se sehnula, aby si promnula bolavé místo mezi prsty a bílý puchýř, který jí vyrazil na pravé noze. Byla to její vlastní pitomá chyba, neměla být tak zbrklá. A tady nahoře navíc neměla vůbec žádný telefonní signál, aby si mohla zavolat Uber.

Kulhavým krokem vyrazila po silnici, ale po pár set metrech musela zastavit. Klekla si na koleno a kolem palce u nohy si omotala poněkud zmuchlaný kapesník, který vyhrabala ze dna své plátěné tašky, aby se pokusila zmírnit tření. Čekala ji dlouhá a pomalá cesta domů v žáru poledního slunce, které ji nejspíš uškvaří zaživa. Kolem ní se prohnal otlučený fiat, jehož řidič projel zatáčku na dvou kolech stylem Lewise Hamiltona a rozmetal jí štěrk kolem kotníků. Výstřel plynů z výfuku rozvířil prach, až se rozkašlala a začala prskat. Zahlédla řidiče a na krátký okamžik ji napadlo, že ho už někde viděla. Srdce se jí sevřelo nečekaným, nesmírně nepříjemným pocitem, když si vybavila ty jasně modré oči, ale pak si řekla, že se jí to jen zdá. S pomyšlením, že musí vypadat hrozně, si otřela obličej, narovnala se a sledovala, jak si to k ní bzučí bleděmodrá vespa. Byla tak roztomilá a tak typicky italská, že i když jí nebylo zrovna do zpěvu, při tom pohledu jí ústa zvlnil úsměv. Skútr zpomalil a k jejímu překvapení zastavil. Řidič položil nohy po obou stranách na zem, sundal si helmu, a odhalil tak kštici plavých kudrlin. Až na ten veselý úsměv ve tváři připomínal andělského cherubína.

„Parla inglese?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Jasně.“ K její úlevě měl anglický přízvuk, i když by ji to nemělo překvapovat. S tou hřívou světlých vlasů rozhodně nevypadal jako Ital. „Vypadáte jako dáma v nesnázích. Můžu vám nějak pomoct?“ Zářivě se na ni usmál.

„Snažím se vrátit do Positana. Nevíte, jestli tudy jezdí autobus? Nebo jak bych mohla sehnat taxík?“ Mávla telefonem. „Není tady signál.“

„Kam máte namířeno?“ zeptal se.

„Kamkoli na pobřeží.“

Hbitě sklopil stojánek, seskočil ze skútru, otevřel úložný prostor za sedadlem, vytáhl přilbu, podržel ji před sebou a hluboce se uklonil. „Váš vůz čeká.“

Zasmála se.

„Myslím to vážně. Vždycky jsem chtěl zachránit dámu v nesnázích.“ Ve tvářích se mu objevily dolíčky, cherubína vystřídal nezbedný sborista. „Tady máte. Stejně mám namířeno na pláž, takže vás klidně můžu svézt.“

„To by bylo skvělé,“ opáčila Lia. „Moc vám děkuju.“

„Žádný problém,“ pokrčil rameny. „Jedu tím směrem.“ Pozoroval ji, jak si pod bradou zapíná řemínek.

„Mimochodem, já jsem Leonardo, pro kamarády Leo.“

„A já Lia.“

„Těší mě, Lio.“

„Mě ještě víc. Děkuju za svezení.“

„Ještě jsi neviděla, jak řídím.“ V tmavých očích mu zlomyslně zajiskřilo. Všechno na něm jako by bylo zlaté a slunečné.

„Je to tak zlé?“

„Hrozné, ale ještě jsem nikoho nezabil,“ prohlásil rozjařeně. „Ale tady kolem jezdí všichni dost svérázně. S vespou moc škody nenapácháš.“

„Je moc pěkná,“ poznamenala Lia a znovu obdivovala její barvu.

„Já vím.“ Mrkl na ni. „Holky ji zbožňují. Můj brácha říká, že je to urážka mužnosti, ale v tomhle směru je strašně staromódní. A přitom nemá ani zdaleka tolik známostí jako já. Tak kdo má pravdu?“

Liu napadlo, že třeba jen není tak hezký jako Leonardo, z něhož vyzařoval bezstarostný šarm a šťastné sebevědomí. Byl jedním z těch lidí, kteří vás dokážou rozesmát na počkání.

„Tak šup, naskoč si.“

„Ještě jednou děkuju, je to od tebe opravdu milé.“

„Já vím, ale nestojí to za řeč. Můžeš nám koupit zmrzlinu.“

„Jakou?“ zeptala se s mírným pousmáním. Byl opravdu okouzlující.

„Znám po cestě jednu krásnou malou zmrzlinárnu. Myslím, že je to přesně to, co potřebuješ.“

„A jak jsi na to přišel?“ podivila se.

„Protože každý potřebuje zmrzlinu a ty ses tvářila, jako by ses chtěla vrhnout z útesu. Upřímně řečeno, na něco takového je dneska až moc hezky, a navíc by z toho byl příšerný nepořádek. Pojď, dáme si zmrzku a kafe a ty mi přitom můžeš o všem povyprávět.“

„Teď už i kafe?“

„A proč ne?“ Jeho úsměv se rozšířil.

Vést hovor ze zadní části skútru bylo obtížné, a tak se Leonardo spokojil s jejím mlčením, zatímco se stehny přidržovala vespy a rukama svírala držadlo na zavazadlo. Přišlo jí příliš osobní objímat kolem pasu úplně cizího člověka, bez ohledu na to, jak moc se podobal roztomilému štěněti. Snažila se vychutnávat si okolní scenerii. Při namáhavém stoupání do kopce nedocenila krásu a dramatičnost skalnatých vrcholků, které se tyčily všude kolem a na jejichž svazích se krčily malé domky. Stavení byla vmáčknutá na každou rovnou plochu a jejich střechy pokryté terakotovými taškami se táhly krajinou jako vrstvy ve skále. Celá strana údolí jí připomínala propracovaný svatební dort se stovkami pater.

Z té výšky nad městem viděla přímo na záliv a obrovský půlměsíc tmavého moře proti zářivě modré obloze. Při pohledu na slunce třpytící se na hřebenech vln jí srdce zaplesalo radostí a trochu se zastyděla. Takový krásný den. Měla by být vděčná, že je tady. Ne každý mohl trávit léto v Itálii nebo mít ubytování prakticky zadarmo – i když to nebyl zrovna pětihvězdičkový hotel.

Rozhodla se zaměřit na pozitivní věci a soustředit se na to, co je tady a teď. Leonardo řídil typicky po italsku, proplétal se provozem, svižně objížděl auta, která vypadala spíš opuštěná než zaparkovaná, jen stěží míjel boční zrcátka a sem tam i dveře od auta, když se nečekaně otevřely. Ačkoli ostatní vozidla v úzkých uličkách zpomalila na šnečí rychlost, Leonardo udržoval konstantní tempo, prudce řezal zatáčky a měnil směr tak často, že Lia brzo ztratila ponětí o tom, kde je moře. Skrývaly ho neuspořádané řady budov kopírující obrysy strmého svahu.

Když Leonardo prudce zabrzdil a strhl skútr na chodník před zmrzlinárnou, málem spadla.

„Jsme tady,“ oznámil jí, sundal si helmu a položil nohy na zem, aby udržel skútr v rovnováze, než Lia sesedne. „Dám si stracciatellu. Dva kopečky. S čokoládovou polevou a oříšky.“

„Per favore?“ ohradila se Lia, kterou odmalička vedli ke slušnému chování, a tak ji poněkud vyvedla z míry jeho bezstarostná domněnka, že je v pořádku objednávat si něco navíc, když platí někdo jiný. Nebo to snad byl jen velmi britský přístup?

Na tváři se mu znovu objevil ten andělský úsměv. „Ano, prosím. Pojď.“

Jakmile odstoupila od skútru, přehodil si helmu přes ruku a vedl ji do obchodu.

Pomalejším krokem vyrazila za ním. Okamžitě ji ovanul chladnější vzduch a do nosu ji udeřila lahodná vůně vanilky a čokolády. Po celé délce obchodu se táhla prosklená chladicí vitrína plná hlubokých vaniček s různými příchutěmi zmrzliny, krásně natočené do krémových špiček, i když v mnohých z nich zely početné krátery svědčící o jejich oblíbenosti. Popisky byly vyvedeny úhlednou kurzívou v angličtině, němčině a italštině: Jahodové slunce, Citronové potěšení, Čoko čokoláda, Madagaskarská vanilka, Luxusní stracciatella, Nutelové nebe. Lie se sbíhaly sliny.

„Ciao, Gino,“ pozdravil Leonardo tmavovlasou dívku za pultem, vychrlil na ni záplavu italských slov a divoce přitom gestikuloval rukama. Lia si všimla, že je v neustálém pohybu, při řeči kýval hlavou a podupával nohou, zatímco ukazoval na vanilkovou zmrzlinu s hoblinkami tmavé čokolády, kterou si vybral.

„Co si dáš ty, Lio?“ zeptal se. „Čokoládová je moc dobrá a jahodová taky. Gino, tohle je Lia, je ve městě nová.“

„Ahoj,“ pozdravila ji Gina.

„Co bys mi doporučil?“ obrátila se k němu, trochu bezradná z přemíry výběru. Všechny zmrzliny vypadaly lákavě a ona si uvědomila, že od snídaně, ke které si dala vařené vajíčko, nic nejedla. Musela Lukovi přičíst k dobru, že jí doma nechal alespoň základní zásoby.

„Stracciatellu,“ odpověděl pohotově Leonardo. „Říkal jsem ti, že je nejlepší.“

Gina se zasmála. „Nikdy žádnou jinou nevyzkoušel. Co kdybys zkusila Nutelové nebe? Je to čokoládová s lískovými oříšky. Moje oblíbená. Ale všechny jsou dobré. Vyrábí je můj táta tady vzadu,“ prozradila jí a ukázala na dvoukřídlé dveře vedoucí do zadní části obchodu.

„Stracciatella je nejlepší,“ zamumlal Leonardo znovu a dobromyslně zakoulel očima.

„Zkusím čokoládovou s lískovými oříšky,“ rozhodla se Lia řídit se Gininou radou, odhodlaná nepodlehnout Leonardovu tichému naléhání. Navíc nebyla žádný velký milovník zmrzliny. Zmrzlina je prostě zmrzlina. Nic víc, nic míň.

Jakmile však poprvé ochutnala z přetékajícího kornoutu, který jí Gina podala, okamžitě změnila názor.

„Panebože, to je dobrota,“ zašeptala.

„Co jsem říkal,“ utrousil Leo a sám si pořádně lízl. „Díky, Gino.“

Vyšli na malou nakloněnou terasu přiléhající k chodníku přímo před obchodem, která byla ozdobená úzkými truhlíky se zářivě červenými muškáty, jejichž jasná barva ostře kontrastovala s bíle natřenými prkny. Bylo tam místo jen pro pár pěkných bílých stolků a židlí s opěradly ve tvaru srdce.

„Hmm, je vážně báječná,“ povzdychla si Lia, když se jí po jazyku rozlila bohatá chuť čokolády. Nejspíš to byla ta nejlepší zmrzlina, jakou kdy ochutnala, i když jak by ne, když seděla pod zářivou slunečnou oblohou v Itálii, s pohledným společníkem k tomu.

„Co jsem říkal,“ zopakoval Lenardo. „Ale příště bys měla zkusit stracciatellu.“

„Řekl ti už někdo, že jsi jak osina v zadku?“ škádlila ho.

„Ne,“ odpověděl nonšalantně. „Jen vím, co mám rád.“

Zasmála se. Byl velmi příjemný společník a – uvědomila si – první člověk, se kterým po několika dnech pořádně promluvila.

„Takže tady bydlíš?“ zeptala se.

„Jen přes léto. Moje rodina tu má dům, jezdíme sem každý rok. Ale není to žádná oběť. Positano je nejkrásnější město na pobřeží Amalfi.“ Odmlčel se, uličnicky se zazubil a dodal: „Teda hned po Minori, Ravellu, Amalfi, Cetaře a Furore, abych jich zmínil aspoň pár. Už jsi některá viděla?“

„Ještě ne. Přijela jsem teprve před dvěma dny.“ Byla ráda, že se neztratila v Positanu. „Pořád se tu snažím zorientovat. Připadám si trochu jako v bludišti.“ Strmé úbočí kopce bylo protkáno úzkými uličkami, které se v pravidelných intervalech kroutily a stáčely a hemžily se butiky a malými obchůdky, z nichž se řinulo zboží až na ulici.

„Ale líbí se ti tady?“ ujišťoval se.

„To si piš.“ Věnovala mu zářivý úsměv.

„Přijela jsi na dovolenou?“

„Ne tak docela.“ Lia usoudila, že zatím bude nejlepší nakládat s pravdou obezřetně. Měla podezření, že místní obyvatelé by se mohli vůči svým slavným osobnostem chovat poněkud ochranářsky. „Jsem umělkyně. Na pár měsíců jsem si půjčila ateliér jednoho přítele.“

„Umělkyně? Nevypadáš jako umělkyně.“ Naklonil hlavu ke straně. „Na to, abys hladověla někde v podkroví, jsi až moc hezká.“

„A jak podle tebe vypadá umělkyně?“ opáčila Lia se smíchem.

„Nevím,“ připustil Leonardo a v koutcích očí se mu objevily vějířky vrásek. „Je hladová a vyhublá? A možná celá umazaná od barvy. Ty máš moc pěkné šaty.“

Lia si uhladila látku světle šalvějového odstínu a prsty nahmatala jemnou výšivku, nad níž strávila celou věčnost. Byly to jedny z jejích nejoblíbenějších. „Děkuju,“ řekla a usoudila, že ho nejspíš nebude zajímat, že si je ušila sama.

„Jak dlouho tady hodláš tvořit?“

Lia si povzdechla a svěsila koutky. „Dobrá otázka.“ Sklesle pomyslela na vypůjčený ateliér, který jí poskytoval jen velmi základní pohodlí. Alespoň tam ale byla spousta vybavení, které potřebovala, a prostor pro práci.

„Ty to nevíš?“

Soucit v jeho očích ji přiměl odpovědět otevřeně. „Hledám inspiraci pro novou zakázku a nevím, jestli ji najdu.“

„To nezní zrovna nejlíp. Ale v Positanu nemůžeš být nešťastná. Jakou inspiraci hledáš? Co kdybych tě tu provedl?“

„To by bylo skvělé.“

„Máme tady nádhernou přírodu, určitě tě něco napadne.“

Lia přikývla a ulevilo se jí, že se na nic neptal. Stále ji bolelo, že restaurace Braganzi odmítla její původní návrhy na zakázku pro svůj nový podnik v Londýně. Po fenomenálním úspěchu restaurace v New Yorku se v září měla otvírat londýnská provozovna a italští majitelé, manželé Braganzovi, hledali výjimečná umělecká díla na její výzdobu. Lia byla nadšená, když ji požádali, aby předložila několik návrhů. Zato odezva už ji zdaleka tolik nenadchla.

Když si vzpomněla na verdikt, který jí sdělil její agent, protáhla obličej. „Nedostatečně prestižní“, „postrádá niternost“ a závěrem „upřímně řečeno trochu nudný“. Nebrali si servítky, a co sakra znamenalo „nedostatečně prestižní“? Naštěstí měli o její práci stále zájem a byli ochotni počkat pár týdnů, než jim předloží nějaké nové nápady. Ten termín na ni však bohužel působil jako polibek smrti a vysál jí z hlavy každou tvůrčí myšlenku. Od té doby nebyla schopná přijít na jediný nápad. Jako by se jí z mozku vytratilo cokoli nového a neotřelého.

Uvědomila si, že se šklebí a Leonardo na ni vyjeveně zírá.

„Třeba to nakonec ani nebudeš potřebovat,“ poznamenal po chvíli.

Lia se na něj posmutněle usmála. Měla pocit, že Leonardo řeči o jejích problémech ve skutečnosti poslouchat nechce.

„Ale jinak je tu spousta věcí k malování. Určitě něco najdeš.“

„Já nemaluju.“ Usmála se – bylo to časté nedorozumění. „Jsem textilní výtvarnice. Tvořím díla z různých látek, takže mají strukturu a hloubku.“ Ráda o své práci mluvila a byla hrdá na to, že zájem o ni roste, ale toužila také po komerčním uznání. Ta zpropadená zakázka by byla třešničkou na dortu, kdyby ji tak získala.

„Aha,“ odtušil Leonardo lhostejně.

„Co děláš ty? Studuješ?“

Leonardo se zasmál. „Ne, jsem starší, než vypadám. Trávím léto na paddleboardu.“

To vysvětlovalo ty vlasy vyšisované od slunce, ačkoli Lie nedošlo, že by to někdo mohl dělat jako práci. „Takže učíš paddleboarding?“

„Ne, neučím. Jsem tak trochu flákač, ale snažím se tím moc netrápit. Žiješ jen jednou. Nakonec přijdu na to, co chci dělat. Vždycky jsi věděla, že chceš být… jak jsi to říkala? Textilovou výtvarnicí? Jak se k tomu člověk dostane? Ani jsem nevěděl, že něco takového existuje. Teda existuje to, že jo?“

„Existuje,“ přitakala s úsměvem, když viděla, že se tváří poněkud vyděšeně. „A ne, nevěděla jsem, že chci být textilní výtvarnicí, dokud jsem ten obor neobjevila na umělecké škole a nezamilovala se do něj.“

„To je paráda. Já už jsem byl zamilovaný mockrát, ale nikdy mi to moc dlouho nevydrželo,“ dodal tak sklesle, že vyprskla smíchy.

Zakřenil se. „Brácha říká, že jsem neuvěřitelně povrchní, ale můj brácha je pěkný pitomec. Předpokládám, že někdo v rodině musí být ten rozumný. Já to nikdy nebudu.“

Lia se s tím dokázala ztotožnit, protože byla jediná umělecky založená z rodiny. Teď už alespoň chápala, proč je ta divná.

„Kolik ti je?“

„Dámy se nemáš ptát na její věk.“

„Když mi to prozradíš, řeknu ti, kolik je mně.“

Lia z toho nedělala žádnou velkou vědu. Ve třiceti letech byla… no, donedávna byla vždycky spokojená s tím, kým je a kam směřuje. Vlastně až do toho hloupého e-mailu před dvěma týdny byl celý její život strašně jednoduchý.

Kapitola 2

Následujícího rána Liu probudilo vrkání holuba na střeše. Protáhla se a snažila se uvolnit ztuhlá záda, přesvědčená, že Lukova postel je napůl matrace, napůl hromada cihel. Překulila se, spustila nohy z postele a postavila se na špičky. Přes střechy okolních domů viděla jen moře. Pořád tam je, pomyslela si s úsměvem. Navzdory jejím stížnostem na ubytování byl Casa Dia jako ateliér dokonalý. Přes příhodně rozložené stoly a vybavení dovnitř proudilo světlo a vzhledem k tomu, že seděl na střeše další budovy jako havraní hnízdo na lodi, byl pro její tvorbu ideální.

Dnes se chtěla pustit do práce nebo si alespoň pohrát s několika kousky látky. Možná že když se ponoří do krásy tohoto místa, její mozek se uvolní a vyplodí pár nápadů.

Vystačila si s rychlým šálkem kávy – v duchu poděkovala Lukovi za čerstvě namletá zrnka a french press, což bylo asi jediné gastronomické vybavení, které vlastnil – a slíbila si, že dopoledne zajde na pláž na cappuccino a něco sladkého k zakousnutí. Možná také potká Leonarda, protože říkal, že bude celý den na pláži. Vzhledem k tomu, že s ním byla legrace, byl to veselý člověk, který měl momentálně nejblíže k jejímu kamarádovi, by to nebylo na škodu. Třeba by jí i dokázal poradit, jak se dostat k Ernestu Salvatorovi. Leonardo to tu očividně dobře znal, takže možná věděl, které restaurace či bary Ernesto navštěvuje.

S nepatrným záchvěvem naděje a vzrušení položila kufr na velké rýsovací prkno. Celníky by jeho obsah jistě překvapil, pomyslela si, když ho otevřela a ven se vyhrnuly látky v duhových barvách, nesčetných tvarech a rozsáhlé škále textur.

Její původní návrhy obsahovaly prvky slavných italských staveb – okna a patra Ponte Vecchio, věže a kopule Vatikánu, římské fontány, šikmou věž v Pise podobající se svatebnímu dortu –, ale Braganziovi prohlásili, že z nich nesálá ta pravá italská atmosféra.

O hodinu později pokrývaly stůl různé kombinace materiálů, ale pořád to nebylo úplně ono. Až to bude to pravé ořechové, pozná to. Byla to niterná záležitost, kterou nedokázala nikomu jinému vysvětlit.

Po rychlé sprše si oblékla splývavé hedvábné šaty – další z jejích vlastních kousků – a seběhla po schodech do úzké uličky přímo pod Casa Dia. Ještěže ji Lukova sestra po příjezdu čekala na autobusové zastávce, jinak by tohle místo nikdy nenašla. Několikrát ostře zabočila, než ji ulička vyplivla těsně u pláže. V řadě restaurací na pobřeží už posedávali hosté a ona se loudala kolem stolů, vdechovala vůni kávy a naslouchala veselému šumění hovoru. Slunce ji hřálo na kůži a ten pocit jí vrátil trochu obvyklého optimismu.

Sama pro sebe se usmála a vychutnávala chladivý dotyk tyrkysového hedvábí na svých nohou a tíhu vlasů spletených na zádech do dlouhého copu. Jak si vykračovala podél pláže, spoustu lidí na ni vrhalo obdivné pohledy, nejspíš kvůli světlým, téměř bílým vlasům, za něž vděčila skandinávským genům své matky – celým pětadvaceti procentům –, které spolu s olivovou pletí a zelenýma očima tvořily neobvyklou kombinaci. Teď už věděla, že ty posledně jmenované nezdědila po muži, jemuž vždycky říkala tati. Její výraz ztvrdl. Bylo těžké zjistit, že celý váš život byl jedna velká lež.

„Hej, Lio!“ ozvalo se z kavárny, kolem níž právě procházela. Spatřila Leonarda, jak na ni mává od jednoho z malých stolků.

„Ahoj, Leonardo.“

„Doufal jsem, že na tebe dneska narazím. Už jsi snídala?“

„Ještě ne.“

Leonardo nohou odstrčil židli, což brala jako pozvání, aby si přisedla. „Dělají tady výborné cornetti al cioccolato a cornetti alla marmellata – ty jsou s meruňkovým džemem.“ Ještě než se posadila, přivolal číšníka. „Co si dáš, Lio?“

„Cornetto alla marmellata a cappuccino, per favore.“

„Já poprosím o cornetto al cioccolato a dvojité espresso.“

Číšník přikývl, a když odešel, Lia se předklonila a spiklenecky zašeptala: „A co je to vlastně cornetto? Předpokládám, že k snídani nebudeme mít zmrzlinu.“

„Ale fuj, taková nechutnost. Pravé cornetto je tradiční italské pečivo. Cornetto znamená roh, ale není to totéž co croissant, což je častý omyl. Těsto je sladší a měkčí. Prostě daleko lepší,“ dodal a vyzývavě zvedl bradu.

„Neodvážila bych se hádat,“ dobírala si ho Lia.

„Co máš dneska v plánu?“ zeptal se Leonardo. „Je krásně, co takhle strávit den na pláži?“ Věnoval jí nadějný úsměv. „Vyjmenoval bych ti všechna nejlepší místa, která stojí za návštěvu.“

Lia nakrčila nos. Byla v pokušení jeho nabídku přijmout.

„No tak, víš, že to chceš.“

„Mluvíš moc dobře anglicky.“

„Ha! To proto, že jsem napůl Angličan. Přece si nemyslíš, že tyhle vlasy mám z italské strany? Poznám, že jsi Angličanka.“ Škádlivě ji zatahal za cop.

„Vlastně jsem poloviční Italka,“ opáčila a snažila se moc nepitvat v úzkosti, kterou v ní ten nečekaný objev vyvolal. „Udělala jsem si jeden z těch testů DNA. Jsem z padesáti procent Italka, z pětadvaceti Norka a ten zbytek údajně tvoří anglické, velšské, irské a severoevropské geny.“

Těmi nenucenými slovy se snažila zakrýt rozrušení, které to odhalení provázelo. Celý její život se ukázal jako jedna velká nehorázná lež a ani nemohla tvrdit, že by se jí po zjištění, proč se vždycky cítila jiná než zbytek rodiny, nějak ulevilo. Pochopení příčiny té sžíravé bolesti a pocitu, že k nim nepatří, jí nepřineslo žádné uspokojení. Přemýšlela, jak by asi Leonardo zareagoval, kdyby mu řekla, že je ve skutečnosti dcerou slavné italské filmové hvězdy Ernesta Salvatora.

„Jako já!“ zvolal Leonardo nadšeně a nevnímal Liin vnitřní zmatek. Když zjistila pravdu, nedokázala se přimět k tomu, aby si promluvila s matkou. Měla v sobě tolik nahromaděného hněvu, až se bála, že vybuchne a řekne něco, čeho bude litovat.

„Nikdo mi nikdy nevěří, že jsem Ital,“ pokračoval Leonardo. „I když někdy je to docela užitečné.“ Uličnicky na ni mrkl. „Zvlášť když nepřiznám, že mluvím italsky.“

Tomu se Lie nechtělo věřit. S tou hřívou zlatých vlasů připomínal surfaře a nejspíš přitahoval pohledy všech místních dívek.

Trochu se jí ulevilo, když Leonardo o test DNA nejevil další zájem. Výsledky ji zaskočily a obrátily naruby všechno, co si myslela, že ví. Jak jí mohla máma celou tu dobu lhát?

Poté co si prošla peklem a podělila se o šokující pravdu se svými nejbližšími přáteli, bylo vlastně příjemné dostat se od všeho pryč, být sama sebou a nestarat se o to, co to všechno znamená. Vyhýbat se matce, otci a sestře a nebrat jim telefon bylo asi trochu drsné, ale ona prostě potřebovala čas a při posledním rozhovoru mámu požádala, aby jí ho dopřáli. Na představu, že táta ve skutečnosti není její táta, si musela teprve zvyknout.

Ale zvykne si na ni někdy?

Podívala se na telefon a málem se nahlas rozesmála. Táta jí poslal gif toho příšerného dítěte z filmu Hledá se Nemo, jak ťuká na akvárium v čekárně u zubaře, s popiskem: Jsi ještě naživu?

Rychle mu odpověděla gifem s popiskem: Nejsem mrtvá. Pak telefon odložila, když se znovu objevil číšník vyvažující podnos na jedné ruce. Při pohledu na talíře s cornetti a kávu, které před ně položil, jí neelegantně zakručelo v žaludku. Včerejší večeře skládající se z chleba, sýra a salámu ji nijak zvlášť nezasytila.

„Možná sis měla objednat dva,“ navrhl Leonardo se smíchem.

„Džentlmen by to nekomentoval,“ odtušila Lia káravým tónem, což ho rozesmálo ještě víc.

„Nemyslíš si snad, že jsem džentlmen, že ne? To zní strašně nudně.“

Lia zavrtěla hlavou. Pochybovala, že někdo někdy nazval Leonarda nudným. S jeho temperamentem a slunečnou povahou byl nejspíš králem každého večírku.

Najednou prudce zvedl hlavu. „Hej, Raphe!“ Vyskočil na nohy a zamával. „Tady!“ Lia se otočila, aby zjistila, na koho volá, když vtom Leonardo dodal: „To je můj brácha.“

Mezi stoly se začal proplétat vysoký tmavovlasý muž.

„Dobré ráno, Leo. Jak…“ Jeho hlas se vytratil, když si všiml Lii, která se ze všech sil snažila splynout s židlí.

„Vy!“

„Pane Knighte.“ Odměřeně mu kývla na pozdrav. Nemohla tomu uvěřit. Taková zatracená smůla.

„Ahá,“ protáhl Leonardo s potěšeným úsměvem, „vy dva už se znáte.“

Kapitola 3

„Tak bych to přesně neformuloval,“ zamumlal Raphael hlasem přetékajícím podrážděním. „Co tady děláte?“

Žena s ledově blond vlasy zvedla hlavu a věnovala mu přímý pohled, který jasně říkal, že se ho ani v nejmenším nebojí, což byla docela škoda. „Snídám,“ odpověděla.

„Svět je malý,“ vyhrkl Leonardo, jako vždy netečný ke skrytým podtónům, a Raph potlačil otrávené odfrknutí. Jeho mladší bratr proplouval životem jako zlatý sluneční paprsek. Všechno v jeho světě halil opar štěstí. Což bylo na jednu stranu skvělé, ale Raph v sobě živil obavu, že kdyby se stalo něco opravdu hrozného, nebyl by dostatečně odolný, aby se s tím vyrovnal.

„Potom jdeme na pláž. Chceš jít s námi?“ zeptal se Leonardo s pusou plnou pečiva.

„Ano, pojďte.“ Žena se ušklíbla a odložila šálek kávy.

„Ale budeš se muset zbavit toho obleku, brácho.“

Raph bratra ignoroval a svrchu se zadíval na ženu. Z nějakého důvodu ho vyváděla z rovnováhy. Dostala se mu pod kůži, už když se poprvé setkali v jeho londýnské kanceláři, a od té doby nedokázal přijít na to, proč její přítomnost vyvolává v jeho nitru podivné hluboké vibrace, což ho rozčilovalo ještě víc. Jako trn zabodnutý do kůže, kterého se nemůže zbavit. Nelíbilo se mu, když neměl věci úplně pod kontrolou.

Zadíval se na ni přimhouřenýma očima. Tvářila se jako neviňátko. Seděla tam klidně jako madona a upírala na něj ta svoje krásná kukadla, v nichž se zračilo mírné opovržení, jako by ho litovala.

Věděl, že se k ní choval trochu hrubě, když odmítl vyslechnout její příběh, ale byla jednou z mnoha žen, které tvrdily, že Ernesto Salvatore je jejich otec, a teď se tu podbízela jeho bratrovi. Zjevně byla jen další, která doufala, že ho přesvědčí, aby ji vyplatil a vyhnul se tak podání žaloby na svého nevlastního otce kvůli uznání otcovství.

„Brácho?“

Raph si uvědomil, že zřejmě něco přeslechl, a teď si všiml, že jeho bratr vstává.

„Říkal jsem, abys dělal Lie společnost, než se vrátím…“ Ukázal na toalety v zadní části baru.

„Jistě, s radostí,“ odpověděl ponuře.

„Proč mám pocit, že já z toho takovou radost mít nebudu?“ zamumlala žena.

Jakmile byl Leonardo z doslechu, obrátil se k ní. „Na co si to sakra hrajete? Držte se od mojí rodiny dál. A tou rodinou myslím i Lea.“

„Nevěděla jsem, že má s vámi něco společného.“ Na tvářích jí naskákaly zářivě rudé skvrny.

„Vážně očekáváte, že uvěřím, že jste vážila celou cestu až do Itálie a tady jste na něj jen tak náhodou narazila?“

Skousla si ret a zadívala se na něj. „Vím, jak to vypadá, ale je to pravda.“

„Vraťte se domů, jen ztrácíte čas. Nedovolím, aby mého nevlastního otce znovu někdo vydíral.“

„Vašeho nevlastního otce? Myslela jsem, že jste jeho manažer.“

„Oficiálně ne.“ I když někdy měl pocit, že ano. „Je to manžel mojí matky, takže mu pomáhám s některými obchodními záležitostmi, pokud jsou osobnějšího rázu. Jinak mám svou vlastní práci.“

„Takže jste příbuzní.“

Raph si povzdechl. „Jen díky sňatku.“

„Chováte se vůči němu velmi ochranitelsky,“ poznamenala.

„Musím.“ Znovu po ní střelil ostrým pohledem. „Už jsem vám říkal, že jediný způsob, jak se k Ernestovi přiblížit na míň než deset metrů, je test DNA.“

„To bude trvat měsíce,“ namítla, „a vůbec by mě nepřekvapilo, kdybyste se to snažil zdržovat nebo lhát o výsledcích.“

Naježil se. Jak se opovažuje? „Nemusel bych lhát.“

„To si myslíte vy. Mluvil jste vůbec s Ernestem?“

„Máte představu, kolik žen už o něm prohlásilo, že je jejich otec?“

„Zmínil jste se mi o tom ve své kanceláři, vzpomínáte? Ale kdybyste si s ním promluvil, věděl byste, že je všechno jinak. Stačí, když mu povíte jméno mojí matky – Mary Bathurstová, rozená Hardingová. V devadesátých letech – přesněji řečeno ve třiadevadesátém – spolu v Londýně chodili. Zeptejte se ho.“

„Ernesto není člověk, který by opustil dítě. Převzal by za něj odpovědnost.“

„Jenomže nepřevzal. Když si ten test nechám udělat, dovolíte, abych si s ním promluvila?“

„Jen pokud výsledky prokážou, že je vaše tvrzení pravdivé.“

Probodla ho pohledem. „Jak už jsem řekla, to bude trvat celou věčnost.“

Raph neomaleně pokrčil rameny. „Nač ten spěch?“

Pevně sevřela ústa do vzpurné linky, než zaníceně, s očima planoucíma odsouzením, prohlásila: „Jak byste se cítil vy, kdybyste zjistil, že máte otce, kterého vůbec neznáte? Byl byste rád, kdybyste musel čekat? Nemáte ponětí, jaké to je.“

Musel uznat, že za vytrvalost a herecké schopnosti by dostala jedničku s hvězdičkou. Téměř ho to chytlo za srdce. Téměř.

„Předpokládám, že jste tuhle dojemnou historku vyprávěla i Leovi.“

„Jistěže ne. Ani jsem nevěděla, že ho zná.“

„No, teď už to víte. Ale varuju vás, přes Lea se k Ernestovi nedostanete. Být vámi, sbalím si kufry a vrátím se do Londýna.“

Věnovala mu sladký úsměv, který naznačoval, že by mu nejraději zabodla dýku do žeber. „Dělají všichni to, co jim nařídíte?“

Málem se tomu nahlas zasmál. Kdyby to tak dělala jeho zatracená rodina, hodně by mu to usnadnilo život.

Chvíli tam stál, protože nechtěl, aby měla poslední slovo, ale pak si všiml, že se vrací Leonardo, a spěchal, aby ho odchytil.

„Leo, ty o té ženské něco víš?“

„O kom? O Lie? Vím, že je to umělkyně. Hledá tady přes léto inspiraci.“

Bože, ten Leo občas uměl být natvrdlý. „To jsem si mohl myslet.“ Protože nikdo, kdo má pořádnou práci, by nemohl jen tak ze dne na den všeho nechat kvůli možnosti setkat se se svým údajným, velmi bohatým otcem. Ne že by tomu třeba jen na minutu uvěřil. „Kde jsi na ni narazil?“

„Nedaleko vily. Plahočila se po silnici, tak jsem zastavil a nabídl se, že ji svezu.“

Raph obrátil oči k nebi. „A nepřišlo ti divné, že se potuluje před vilou?“

Leo se na okamžik zamyslel. „Ne, ani ne. Usmála se na mě.“

„A?“ Bratrova logika mu někdy přišla naprosto nepochopitelná.

„Vypadala trochu ztraceně a já jsem se stejně chystal do města.“

„Drž se od ní dál. Je to jen další z těch, co tvrdí, že Ernesto je jejich táta.“

„Ne,“ zakroutil Leonardo pohrdavě hlavou. „Je moc milá a ty jsi příšerně paranoidní. Říkal jsem ti, že jsme se potkali úplnou náhodou.“

„A nezmínila se ti, že už za mnou byla v Londýně?“

„Ne. Proč by to dělala? Nevěděla, kdo jsem.“ Leův úsměv pohasl a Raph se cítil trochu provinile, že mu bere iluze.

„Mrzí mě to, Leo, ale jen tě využila.“

Leonardo polkl a Raph se cítil, jako by nakopl kotě.

„Chceš svézt domů? Můžu poslat Marka, aby naložil vespu na náklaďák,“ navrhl, protože věděl, že zahradník nebude mít nic proti.

Leo se podíval přes rameno na Liu a smutně svěsil koutky.

„Radši půjdu zaplatit účet.“

„Jen ať to zaplatí ona. Patří jí to.“

„Platila včera za zmrzlinu.“

„Jak jinak, chtěla si tě omotat kolem prstu.“

„A co když se pleteš? Ne každý má postranní úmysly. Co když se chce s Ernestem jen setkat? Co když jí někdo napovídal, že je to její otec, a ona tomu věří, i když to není pravda?“

„Nic z toho nevysvětluje, proč sem tak spěchala, když jsem jí řekl, že nejlepší by bylo nechat si udělat test otcovství.“

Leonardo si povzdechl. „Vrátím se později na vespě. Půjdu si na chvíli zasurfovat.“

Raph sledoval, jak se jeho bratr se svěšenými rameny loudá zpátky ke stolu. Prohodil pár slov s Liou, ta se zasmála a pak se oba podívali jeho směrem. Leonardo otevřel peněženku, vytáhl z ní pár bankovek a položil je na stůl. Lia vrhla na Rapha lítostivý úsměv, mávla na rozloučenou Leonardovi, který se na ni zazubil, nasadila si na oči sluneční brýle, vzala do ruky telefon a upřela veškerou pozornost na displej. Raph si dovolil malý úsměv, pobavený jejím chladným nezájmem. Nehodlal ji nechat odejít, aniž zjistí, jak dlouho se tu míní zdržet.

Posadil se ke stolu na místo, které uvolnil Leonardo.

Chvíli ho ignorovala, a tak využil příležitosti a pořádně si ji prohlédl. Znovu si její přítomnost uvědomoval tak silně, až se mu zježily chloupky na zátylku. Dneska měla blonďaté vlasy spletené do volného copu, z něhož všemi směry unikaly pramínky a kroutily se jí kolem obličeje, jako by nesnesly omezení. Napadlo ho, jestli to neodráží její osobnost. Připadala mu impulzivní i zarputilá a odhodlaná. Nedokázal se rozhodnout, jestli mu její vytrvalost imponuje, nebo ho rozčiluje.

„Jak dlouho tady hodláte trčet?“ zeptal se, poněkud otrávený skutečností, že na rozdíl od něj ji jeho přítomnost zřejmě vůbec nevyvádí z míry.

Usmála se na něj. „Trčet? Jako vidle z hnoje?“

„Jen mrháte časem.“

„Kdo říká, že mrhám časem? Už teď moje návštěva přináší ovoce.“

„Chcete tím říct, že jste se přisála na Lea jako pijavice.“

„To ani ne. Koukám, že už jste si na mě utvořil neměnný názor – ani o svém bratrovi nejspíš nemáte příliš vysoké mínění, že?“

„Nic takového jsem nikdy neřekl,“ ohradil se zostra.

„Ne, ale zjevně si myslíte, že je příliš slabý nebo hloupý na to, aby poznal zlatokopku.“

„Leo je hodný kluk. Má tendenci vidět v lidech to dobré.“

„Zatímco vy, Temný pane, vidíte jen to špatné? Chováte se tak podezřívavě ke všem, nebo jenom ke mně?“

Raph se nad jejími slovy zamyslel. Něco ho přimělo odpovědět upřímně. „Mám tendenci být k lidem podezřívavý, ale vzhledem k předchozím zkušenostem na to mám právo.“

„Opravdu? To je smutné,“ poznamenala, podepřela si bradu rukama a tak truchlivě vzdychla, až se málem rozesmál.

Její pohotová reakce a smysl pro humor ho obměkčily, i když nechtěl, aby mu byla sympatická.

„Kolik vám je?“ zeptal se náhle.

„Třicet, proč?“

„Proč právě teď? Proč chcete najednou kontaktovat svého otce?“

„Musel jste se držet, abyste kolem slova ‚svého‘ nenaznačil uvozovky, že?“ zazubila se na něj. Bylo těžké zůstat k ní chladný.

Neodpověděl a nechal ji, aby zaplnila ticho. Byl přesvědčený, že to udělá. Zdálo se, že ji nic neodradí, ale k jeho překvapení její tvář posmutněla a on viděl, jak se jí pohnulo hrdlo, jako by ztěžka polkla.

„Dřív jsem o tom neměla ponětí. Dozvěděla jsem se to až teď.“ Její tichá slova plná smutku a bolesti ho dojala a on se přistihl, že touží ji utěšit. Zvlášť když věděl, že ji čeká jen další trápení, až zjistí, že Ernesto ve skutečnosti není její otec. V žádném případě jím být nemohl, tím si byl Raph stoprocentně jistý.

Zvedla hlavu. „Měla bych se vrátit k práci.“

„Kde bydlíte?“

„Netuším,“ zasmála se. „Vím jen, jak se tam dostat.“

Když se zvedla, přidal se k ní.

„Doprovodíte mě domů?“ zeptala se.

„Ne, mám namířeno tudy. Parkuju dole v ulici.“

Naklonila hlavu ke straně a zadívala se na něj. „Nějak si vás nedokážu představit na malé modré vespě. Prosím, řekněte mi, že ta vaše je černá a vyzdobená plameny.“

Teď se opravdu zasmál. „Jak to víte?“

„Říkejme tomu intuice,“ opáčila s úsměvem a v hnědých očích jí rošťácky zajiskřilo.

Najednou měl chuť se sklonit a políbit ji – samozřejmě jenom proto, aby zjistil, jak zareaguje. Nic víc, nic míň. Protože Lia opravdu nebyla jeho typ. Dával přednost atraktivním, kultivovaným ženám, rozvážným a zdrženlivým… Nebo alespoň v minulosti tomu vždycky tak bylo.

Kapitola 4

Když se Raph vrátil do vily, panovala tam dusná atmosféra. Jakmile vystoupil zferrari na dlážděnou příjezdovou cestou před vilou, uslyšel matčin hlas, který se nezvykle hlasitě ozýval ze strany domu. Aco víc, Ernesto na ni křičel taky. Co se tam proboha dělo? Spěchal ke zdroji toho pozdvižení, obešel budovu azjistil, že oba stojí na terase porostlé vinnou révou.

Trhl sebou, když se mu hlasitá italská slova spojila ve smysluplné věty.

„Nemysli si, že mě můžeš opustit, ty parchante. Rozsekám tě na malé kousky anakrmím tebou ryby.“

„To si vážně myslíš?“ opáčil Ernesto sopovržením.

Raph se zarazil azavrtěl hlavou. Někdy si připadal, jako by žil vblázinci. Dnešek byl zjevně jedním ztěch dnů.

„Já to vím!“ zaječela jeho matka Aurelia smelodramatičností herečky třetí kategorie pronášející otřesné repliky– ačkoli to žádná herečka nebyla. Zamávala Ernestovi před obličejem pěstí: „Jsi odporný nechutný parchant smrňavým…“ Ukazováčkem apalcem naznačila, co tím myslí, apak vyprskla smíchy.

Ernesto ji chytil za ruku, políbil ji aoba se hlasitě rozesmáli. Raph zahlédl ruličky papíru, které každý znich držel vdruhé ruce, apovzdechl si.

„Á, Raphe,“ přivítal ho Ernesto. „Právě jsme zkoušeli Matteovo nejnovější veledílo. Co na to říkáš?“

„Hrůza. Nevím, proč se pokaždé uvolíš přečíst si, co napsal. Nebylo by milosrdnější ho toho utrpení jednou provždy zbavit? Stejně nikdy nenapíše pořádný scénář.“

„Cože, azabít tak všechny jeho naděje?“ Ernesto zavrtěl hlavou. „Dám mu nějakou konstruktivní zpětnou vazbu a…,“ povzdechl si, „snad to zkusí znovu atřeba…“

„Miláčku,“ přerušila ho Aurelia, „možná má Raph pravdu aty bys ho měl přestat povzbuzovat. Myslím, že na to nemá. Je mnohem lepší za kamerou.“

„Máš pravdu, lásko. Je to nejlepší hlavní kameraman, sjakým jsem kdy pracoval. Musím mu to připomenout. Co kdybys mi pomohl napsat mu e-mail, Raphe? Jsi vtěchhle věcech dobrý.“

„Skvělý nápad.“ Matka mu věnovala sladký úsměv. „Vždycky víš, co máš říct, adokážeš být velmi diplomatický,“ lichotila mu. „Což mi připomíná– nevíš, jestli už se rozeslaly všechny pozvánky? Signora Cavalli tvrdí, že ještě žádnou nedostala.“

„To proto, že jsi ji vyškrtla ze seznamu hostů,“ připomněl jí Raph. Jako obvykle pomáhal organizovat letní párty, kterou Salvatorovi každoročně pořádali.

„Myslím, že bych ji tam měla zase vrátit,“ prohlásila Aurelia. „To, co se stalo loni, nebyla její chyba. Mohl bys zařídit, abychom jí tu pozvánku poslali ještě dneska?“

„Mami, vzpomínáš si, že sErnestem máte na takové věci sekretářku? Pořád může pracovat na dálku.“

„Ano, zlatíčko, ale není zdaleka tak výkonná jako ty.“

Raph obrátil oči vsloup. „V tom případě by ses jí možná měla zbavit.“

„Raphaeli Knighte, jak můžeš něco takového říct?“ pokárala ho matka. „Esther je součástí rodiny ajediný důvod, proč tu letos vlétě není, jsou křtiny její neteře.“

„Postarám se oto,“ povzdychl si rezignovaně, otočil se azamířil do malého salonku, který používal jako kancelář, kdykoli tu byl. Vprůběhu let si pořizoval další adalší vybavení, takže odsud mohl vést svůj podnik stejně snadno jako ze své oficiální kanceláře vLondýně.

„Než odejdeš…,“ spustila matka. Raph se otočil azjistil, že si Ernesto zaujatě prohlíží kamennou dlažbu. „Přivedeš si na ten večírek někoho?“

„Ne,“ odvětil stručně.

„Mami, nemám nikoho, koho bych chtěl na ten večírek pozvat ani ubytovat ve vile.“

Ernesto se odvážil vzhlédnout amrknul na něj. Raph mu mrknutí opětoval.

„Ano, mami.“

Raph prudce vydechl.