Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michaela Zimová

Filipa – malá čarodějka
Tajemství modrého slona

Ilustrace Veronika Balcarová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
obchod@grada.cz, www.grada.cz
jako svou 7214. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky, grafická úprava a sazba Vojtěch Kočí
První vydání, Praha 2019
Vytiskla tiskárna TNM print, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2019
Text © Michaela Zimová
Ilustrace © Veronika Balcarová

ISBN 978-80-271-2794-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2793-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-1869-9 (print)

Nejspíš namítnete, že žádný modrý slon není. Že jsou jen šedí. Možná máte pravdu, nebo to bude tím, že jste žádného jiného neviděli. I to by mohla být pravda. Ale jak je to vlastně doopravdy? A nosí sloni vždycky štěstí?

Tak to se dozvíte, až si přečtete tuto knihu. Přeji vám, abyste potkávali jen samé dobré slony…

Zářivě modré oči

„Vstávej, Filipo, je krásný den. Tady máš připravený kornout s bonbony, nezapomeň si ho vzít s sebou. Jo a přichystala jsem ti oblečení na sebe a nezapomeň, až se vrátíš, oslavíme tvoje narozeniny. Já už musím spěchat. Káťa se o tebe postará. Tak šťastný den, Filipo, a krásné narozeniny.“

Co se to děje? Filipína pomalu otevírala oči a uvědomila si, kolik informací už získala. Dnes ji vzbudila mamka, to bude asi těmi narozeninami, nebo snad školou? A jo, škola. Paměť se jí začala probouzet. Vždyť je 3. září, první školní den ve 3. třídě. A narozeniny… no, tak to je báječný den. Oslava bude určitě jako vždycky velkolepá, mamka jistě pozvala všechny známé a příbuzné a měla by přijet i babička Ester. A jo, babička Ester…

„Hurááá!“ Filipína vylétla z postele a běžela na chodbu a po schodech dolů do jídelny. Ester, určitě přijede Ester, honilo se jí hlavou. Přitom málem vrazila do kocoura Bartoloměje. Vyrušila ho tím z klidného ranního protahování. Do jídelny se tak přiřítila následovaná kocourem, vlastně ještě odrostlejším kotětem.

„Pozor! Vždyť to tady všechno rozbijete,“ volala Káťa. Káťa měla Filipínu na starost, nebyla to chůva, jak by se mohlo zdát, ale byla u nich zaměstnaná. Pomáhala na zahradě, ve skleníku a taky měla dávat pozor na Filipínu, hlavně ráno.

„To se do té školy tolik těšíš?“ zeptala se Káťa s úsměvem.

„Ále, do školy ani ne. Víš, že je to otrava, ale odpoledne přijede Ester, babička Ester.“

„No, to nevím, jestli je to výhra. Víš, že tvoje mamka ji až tolik nemusí. Moc si nerozumí. Kdo by taky Ester rozuměl. I já z ní mám občas strach, když na mě upře ty své ledově modré oči. Stejně je to zvláštní, nikdy mě nenapadlo, jak modré oči mohou být uhrančivé. V babičce Ester je něco záhadného…,“ dokončila svou úvahu o babičce Ester Káťa.

Filipína se jen začala potutelně usmívat. Jo, jo, ty pronikavě modré oči babičky Ester. Jsou záludně krásné a Filipína si jich užila. Právě skončené prázdniny mohla strávit víc jak měsíc u babičky Ester a bylo to úžasné.

„Filipo, dělej. Koukáš do blba a nejíš. Ať první den nepřijdeš pozdě, to pak nevysvětlíme. A já nechci dostat vynadáno.“

Filipína dojídala snídani, když se otevřely dveře. „Tati, tati, čau. Kde se tu bereš?“

„Tak si představ, že chci svou treperendu v den jejích narozenin a první školní den dovézt do školy. Ale koukám, že ty to zdržuješ a jsi ještě u snídaně.“

„Já už jdu, už letím, tatí…“

To je snad poprvé, co ji táta veze do školy. Filipína by musela pátrat hodně hluboko v paměti, aby si na podobný den vzpomněla. Fakt přijel jen kvůli ní? Rozhodla se, že nebude zkoumat, jak to je. V každém případě byla nadšená, že táta přijel.

„Prosím, slečno Filipíno,“ otevřel jí šofér dveře u auta.

Posadila se na zadní sedadlo vedle otce. „Víš, že jsi mi ani neřekla, jak ses měla u Ester na prázdninách? Mohla bys mi o tom někdy povyprávět. Ještě nikdy jsi u ní tak dlouho nebyla. A maminka říkala, že ses vrátila jako vyměněná.“

„Určitě přehání,“ zasmála se Filipína. „Tak třeba až přijdu ze školy. Budeš ještě doma?“

„Budu. Tvoje narozeniny si dnes nemohu nechat ujít.

Pak už vystoupil řidič a otevřel jí dveře. Stihla ještě dát tátovi pusu na tvář a popadnout kornout s bonbony.

Co je to? Copak je na ní vidět nějaká změna? Tahle myšlenka se Filipíně prohnala hlavou, když vylézala z vozu. Musí si dávat větší pozor. A vyrazila ke škole.

První školní den

„Á… helé, kdopak to přijel takovým fárem, nějaká madam. Ale nese dobrotu, tak bude vzata na milost.“

Jasně, to nemůže být nikdo jiný než praštěný Martin společně s Davidem a Markem, pomyslela si Filipína a zeširoka se usmála na šaškující trojici chlapců.

Mezitím ti tři už neměli na starosti nic jiného, než že lítali s mobily kolem mladších dětí a fotili je. „Je libo snímeček z prvního školního dne?“

Že je to pořád baví… Ale vlastně by to bez nich byla nuda, povzdechla si Filipína a zrak jí spočinul na skupince pěti holek od ní ze třídy. Asi jim nestačily prázdninové esemesky se selfíčky a musí si ještě všechno dovyprávět.

„Čau, Filo, jaké byly prázdniny? Vůbec nic jsi o sobě nedala vědět, ani jsi nikomu z prázdnin nic neposlala,“ ozvala se Karolína, která tu pětičlennou holčičí bandu vedla. Filipína stála tak trochu mimo tuto pětici, ale holky jí nevadily a ona zase nevadila jim. Samozřejmě to bylo částečně také tím, že její rodiče byli bohatí. Tyhle děti jsou málokdy terčem posměchu.

„Nebyly nijak zvlášť zajímavé, skoro celé jsem je strávila u babičky,“ odpověděla honem Filipína a doufala, že další otázky nepřijdou.

„U babičky? Někde u moře?“

„Ne, na horách.“

„Na horách? Ty jsi byla celé prázdniny v Čechách na horách?“

„Čau, Filipo, tak jaké byly prázdniny?“