Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Alex Hay

Vaše Hospodyně

Z anglického originálu The Housekeepers vydaného nakladatelstvím HEADLINE REVIEW v Londýně v roce 2023 přeložila Ivana Čejková

Jazyková redakce Jana Drápalíková

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Kamila Flonerová

Foto na obálce Barbora Mikešová

Korektury Diana Štelová

Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9155. publikaci.

První vydání, Praha 2024

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Copyright © 2023 Alex Hay

The right of Alex Hay to be identified as the Author of the Work has been asserted by him in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

First published in Great Britain in 2023 by HEADLINE REVIEW

An imprint of HEADLINE PUBLISHING GROUP

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

Translation © Ivana Čejková, 2024

Cover photo © WillemijnB / Shutterstock.com

ISBN 978-80-271-7144-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-7145-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-3787-9 (print)

Přeložila Ivana Čejková

Mamince, která mě přiměla začít.

A Tomovi za to, že této knize fandil

na každém kroku.

1

Pátek, 2. června 1905

Park Lane, Londýn

Paní Kingová rozložila na kuchyňský stůl všechny nože. Ne proto, aby pana Shepherda vyděsila, i když věděla, že z toho má hrůzu, ale proto, že si na nich zakládala. Měla kvalitní kuchyňské náčiní a skvěle se o ně starala. A tohle byla její kuchyně.

Místnost vydrbali do posledního místečka, jako by chtěli vymést i to nejmenší smítko. Deska stolu se stále ještě leskla vlhkostí. Paní Kingová cítila, jak dům praská napětím, celá ta hora mramoru, železa a skla se jí třásla nad hlavou, v trubkách hučelo.

Počítala, že má nanejvýš dvacet minut, než ji vyhodí. Madam už byla vzhůru a čekala na ni v obrovské, tiché ložnici. Už teď měli se snídaní zpoždění. Nesmí už ztratit ani minutku. Nesmí nikoho jiného ohrozit. Nezáleží na tom, co provedou jí – s tím už se nějak smířila –, ale věděla, že potíže se umí množit, růst jako popínavé rostliny a chytat další lidi. Pohybovala se po kuchyni rychle, chodila od skříňky ke skříňce, kontrolovala vše, na co přišla, prohrabávala se zásuvkami. Hledala chybičku, chybějící kousek, něco, co není na svém místě. Ale všechno bylo v naprostém pořádku.

Příliš dokonalé, pomyslela si a zamrazilo ji.

Na zeď padl stín.

„Budu potřebovat vaše klíče, paní Kingová.“

Cítila, že za ní stojí pan Shepherd. Poznala ho podle vůně kůže, pomády a pánského pižma.

Dýchej, řekla si. Otočila se k němu.

Byl dokonalý majordomus. Ale jako kněz by byl ještě lepší. Měl určité charisma, plné nesmírné zbožnosti. Upřeně se na ni díval a očividně si to užíval.

„Dobré ráno, pane Shepherde,“ pozdravila ho paní Kingová jako každý den.

Její pravidlo znělo: Moudře zvol první krok a pak je osud ve tvých rukou. Zvolíš-li ho však špatně, budeš zahnána do kouta a rozcupována na kousky. Pan Shepherd našpulil rty. Byl na něj zvláštní pohled, vypadal jako zaschlé nerozvité růžové poupě.

„Ty klíče,“ prohlásil a natáhl ruku.

Takže jde rovnou na věc. Obešla ho a zadívala se na něj. Chtěla si v mysli uchovat jeho tvář, protože později, až bude všechno v běhu, by to mohlo být velmi užitečné. Dodá jí to potřebné povzbuzení.

„Ještě jsem to tu nedodělala, pane Shepherde,“ oznámila mu suše.

Udělal krok zpět, aby zachoval vzdálenost mezi nimi. „Teď už to není třeba, paní Kingová,“ řekl a pohlédl na dveře.

Ostatní služebnictvo jistě poslouchalo. Cítila, jak se tisknou ke dveřím, aby co nejlépe slyšeli, schovaní ve stínu. V duchu si je rozmístila jako šachové figurky: šofér a podkoní na dvoře, služebné na zadním schodišti. Rozrušená kuchařka ve spíži, žmoulající kapesník. William, osamocený v kanceláři pana Shepherda, pod přísným dohledem. A nahoře Alice Parkerová, která se drží stranou od problémů. A všichni sledují hodiny. Jako by celý dům čekal, že se všechno zastaví.

„Nikdy nenechávám práci nedokončenou, pane Shepherde,“ oznámila mu, když ho obcházela. „To přece víte.“

Zamířila ke dveřím.

Viděla, jak se postavy rozprchly, schovaly se do spíží, komor a kanceláří. Její boty na studené dlažbě hlasitě klapaly. Cítila studený, vlhký vánek, který sem proudil ze zadního schodiště, a přemýšlela: Bude mi to chybět? Chlad, neustálý pach karbolky ve vzduchu? Nebyla to příjemná vůně, ale byla jí povědomá. Zvláštní, jak si člověk po takové době na některé věci zvykne. Bylo to dokonce až děsivé.

Pan Shepherd ji následoval. Byl jako úhoř, tlustý a záludný, ale když chtěl, uměl se pohybovat velmi rychle.

„Paní Kingová,“ zavolal na ni, „včera večer jsme vás viděli v pánské části pro služebnictvo.“

„Já vím,“ odsekla paní Kingová přes rameno.

Z kuchyňské chodby vedlo strmé schodiště do předsíně. Nespouštěla oči ze zelených dveří nahoře, které představovaly přepážku mezi dvěma odlišnými světy. Na druhé straně jako by vzduch zřídl a světlo bylo mléčné a jasné. „Nechoďte tam!“ vykřikl Shepherd.

Paní Kingová si z něj nic nedělala. Když jí Shepherd rozkazoval, šimralo ji v nose. „Musím ještě něco zkontrolovat,“ řekla.

Rozeběhl se za ní, až staré schodiště zasténalo.

No tak, pomyslela si paní Kingová, chceš mě pronásledovat?

„Zůstaňte tady,“ nařídil jí a natáhl ruku, aby ji zadržel.

Zastavila se. Nechtěla před ním utíkat.

Chytil ji za zápěstí a jeho tlusté prsty se jí zarývaly do kůže. Z jeho dechu cítila zatuchlinu, ale neodtáhla se. Udělala to, co nenáviděl ze všeho nejvíc. Podívala se mu přímo do očí.

„Co jste dělala včera večer, paní Kingová?“ zeptal se.

Shepherd začal v průběhu let plešatět a zbylo mu jen pár krátkých, nepoddajných chomáčků vlasů nad čelem. Přesto si je stále natíral pomádou a bezpochyby si vlasy každé ráno jeden po druhém pečlivě voskoval.

„Možná jsem náměsíčná.“

„Možná?“

„Ano, možná.“

Pan Shepherd mírně povolil sevření. Všimla si, jak se mu svraštilo čelo při přemýšlení. „Dobře, to ovšem mění situaci. Takhle bych to mohl madam vysvětlit.“

„Ale říkám možná,“ usmála se paní Kingová, „možná jsem byla vzhůru.“

Pan Shepherd jí přitiskl zápěstí k zábradlí. „Klíče, paní Kingová.“

Zadívala se na zelené dveře. Dům se před ní tyčil, obrovský a nedosažitelný. Odpověď, kterou potřebovala, byla tam nahoře. Věděla to. Schovaná nebo rozřezaná na kousky, ale byla tam. A stále čekala na to, až ji někdo najde.

Budu se pro ni muset vrátit, pomyslela si.

Zamířila do pokoje určeného pro hospodyni… zatím ještě do svého pokoje. Pan Shepherd zůstal stát ve dveřích a bránil světlu, aby pronikalo dovnitř. Teď už s jistotou věděla, že tohle místo patří do minulosti. Nebyl to útulný pokojík, připadal jí stísněný. Na stole ležel dárek, který dostala od pána asi před měsícem, kdy oslavila třicáté páté narozeniny. Daroval jí modlitební knížku, všem svým sluhům dával modlitební knížky se zlacenými ořízkami a saténovými stuhami.

Když podávala panu Shepherdovi klíče, zvedla hlavu.

„Nemáte další?“

Zavrtěla hlavou.

„O vaše osobní věci se postaráme. Můžete si pro ně přijít…,“ zamyslel se, „až nastane správný čas.“

Paní Kingová rezignovaně pokrčila rameny. Ať si klidně v jejím pokoji slídí, čichají k povlečení a zkoumají umyvadlo, jak chtějí. Pokud jim to udělá radost, ať klidně rozdají i její šaty. Prosté seržové šaty s upjatým límečkem, bez jakýchkoli příkras, které z každé služky udělají jiného člověka. Nejlepší bude, když si vyberete nové jméno, řekli jí, když tu nastupovala jako služebná. Zvolila si jméno Kingová. Mračili se, nelíbilo se jim to – ale trvala na svém, protože díky němu se cítila silná, neporazitelná. Paní přišla až později, když se stala hospodyní. Samozřejmě, že žádný pan King nebyl.

Vzala si jen kabát v barvě námořnické modři a kloboukové spony, všechno ostatní složila do černé kožené cestovní brašny. Zbývala jí už jen jedna věc, kterou musí udělat. Vytáhla zásuvku psacího stolu a vyndala hromádku papírů.

Hodila je do ohně, kde okamžitě vzplály.

Pan Shepherd se k ní přiblížil. „Co je to?“

„Jídelní lístek a nějaké dopisy,“ odpověděla paní Kingová a všechny svaly na hrudi se jí stáhly.

Balíček byl převázaný stužkou, sledovala, jak v ohni tmavne. Červená se proměnila v hnědou, pak zčernala.

„Cože?“

Otočila se a upřela na něj pohled. Očima znepokojeně těkal po místnosti, jako by hledal něco, co přehlédl…, nějaká tajemství ukrytá ve zdech tohoto pokoje.

„Na ples slečny de Vriesové,“ vysvětlila.

Pan Shepherd se na ni zadíval. „Madam se nebude líbit, že jste je spálila.“

„Všechno jsem zařídila,“ řekla paní Kingová s chladným úsměvem. „Může si je odtud vzít.“

Zadívala se na stuhu na mřížce v krbu. Už to nebyl satén, jen popel. Jak rychle se změnila, odhmotnila… a za chvíli se rozpadne na prach.

Shepherd ji vyvedl chodbou pro služebnictvo na dvůr, ale už se jí nedotkl. Prošli kolem portrétu pána domu, který visel nad dlouhým stolem. Přes roh rámu byla uvázaná široká černá stuha. Přemýšlela, kdy Shepherd portrét sundá, když už je po pohřbu. Pověsí místo něj portrét madam, něco v jemných levandulových odstínech? Kdyby to udělal, všem by z toho běhal mráz po zádech. Ta žena měla oči jako dva kusy ledu. Paní Kingová předpokládala, že Shepherd bude otálet, jak jen to půjde, truchlil pro svého pána déle než kdokoli jiný.

Doufám, že se na tohle všechno díváte z nebe, pomyslela si při pohledu na portrét. Nebo odkudkoli, kde teď jste. Snad vám nechali oči otevřené, abyste mohl sledovat, co s tímhle domem udělám.

Dům. Kdysi ho obdivovala. Byl větší než všechny ostatní na Park Lane. Mohutná hmota složená ze sloupů a arkýřů, vysoká sedm pater od sklepů až po půdu. Nově postavený dům se zářivě bílou omítkou, za nímž byly diamantové peníze. Pohlcoval světlo, všechno kolem něj jako by se scvrkávalo. Sousedé ho nenáviděli.

Existoval snad někdy nějaký dům v Londýně v tak přepychovém a úžasném stylu? Nekonečné plochy ledově bílého mramoru a lesklých parket. Stěny zdobené francouzským hedvábím, rokokovým táflováním a sloupy. Všude zavedená elektřina, napětí pulzující ve zdech, lustry velké jako větrné mlýny. Obrovské plynové krby. Spousty vyleštěného skla, páchnoucího octem.

A všude, v každé místnosti, od podlahy až ke stropu, takové poklady: ohromné obrazy Van Dycka, obří křišťálové vázy plné karafiátů. Umělecké předměty ze zlata, stříbra a nefritu, cherubíni s rubíny místo očí a smaragdy místo nehtů. Pohovky potažené zebří kůží v salonu, baccaratové stoly vykládané ořechovou dýhou a slonovinou, plameňáci z růženínu a onyxu strážící vchod do koupelen. Nemluvě o knihovně s nejdražší soukromou sbírkou v Mayfair.

Červený salonek, oválný salonek, taneční sál – vše vyzdobeno pavími pery, lazuritem a nekonečnou záplavou bílých lilií.

Na paní Kingovou už to ale žádný dojem nedělalo.

Nepodala panu Shepherdovi ruku. „Budu se za vás modlit, paní Kingová,“ řekl.

„To udělejte.“

Předpokládala, že služebnictvo už nahoře uklízí její pokoj. Děvčata drhla podlahu horkou vodou s krystalky sody a odnášela povlečení k vyprání, aby po ní nezůstaly žádné stopy.

Dávala si pozor, aby se cestou ven neohlédla. Nevhodný pohled by ji mohl zradit, zkazit vše, co se teprve rozjíždělo. Když přecházela dvůr, na portiku obrovského mramorového mauzolea přistál holub. Už se na Shepherda ani nepodívala, nesklonila hlavu v úctě ke starému pánovi. Místo toho hrdě prošla kolem něj.

Vyšla na ulici, zdálky slyšela hukot motorů. Všimla si trsu divokých máků vyrůstajících z pukliny v dlažebních kostkách. Byly zanedbané, pošlapané, toužící vystrčit své květy vzhůru k nebi. Utrhla jeden, stiskla v dlani křehký karmínový okvětní lístek a držela ho v teple. Vzala si ho s sebou.

Její první krádež.

Nebo spíše: první náprava. Tohle vůbec není krádež.

2

Uvnitř domu v patře, kde se nacházel taneční sál a přilehlé salonky, si slečna de Vriesová prohlížela seznam pozvánek na ples.

Přípravy probíhaly již několik týdnů a datum bylo stanoveno na dvacátého šestého června. Ještě zbývaly tři týdny a tři dny, počítala každou vteřinu.

Popravdě řečeno, ten nápad se jí v hlavě zrodil už o několik měsíců dříve, ve chvíli, kdy otec odplul na kontinent, aby se tam podrobil lázeňské péči a pobavil se u karetních stolů, zcela odstřižen od domácích záležitostí. Byl zarytým odpůrcem jakýchkoli večírků. V domě na Park Lane nebyly povoleny žádné společenské snídaně, obědy, odpolední čaje ani večeře. Takové akce by slečnu de Vriesovou vystavily na odiv, jako by ji nabízel na trhu, a to odmítal dopustit.

Sám však otec mezi společenskou smetánku vyrážel rád: plavil se na královské regatě, chodil na diplomatické večeře, na audience ke královně nebo na různé sportovní společenské události. Kolem krku míval uvázaný žlutý puntíkatý šátek, na sobě nevkusnou vestu a hojně utrácel na charitativních plesech. Lidé na něj pokřikovali, bavili se vtípky o jeho extravaganci, nízkých mravech a briliantových knoflících.

Zatímco ona seděla zavřená doma, jako nějaká zapšklá stará panna.

Po otcově pohřbu si slečna de Vriesová nechala zavolat paní Kingovou. Hospodyně vešla do místnosti s černou páskou na ruce. Při pohledu na ni se slečně de Vriesové sevřela hruď.

„Mám v úmyslu tu uspořádat ples,“ prohlásila.

Očekávala údiv, odmítavý postoj, pochybnosti o vhodnosti takové akce…, nebo dokonce to, že jí to bude paní Kingová rozmlouvat. Loajalita k otci služebnictvo pomalu opouštěla a vše se měnilo. Někteří zaměstnanci přehodnotili své možnosti a chovali se agresivněji. Trochu té drzosti slečna de Vriesová uvítala, neboť to byl důvod dát některým lidem výpověď.

„Už jste přemýšlela, madam, kdy by se měl konat?“ zeptala se paní Kingová nevzrušeně.

Hlavní společenská sezona už začala. Slečna de Vriesová prošvihla soukromou prohlídku v Královské akademii, neměla žádné vhodné oblečení na týden v Ascotu. „Ke konci června, ne později,“ prohlásila, protože věděla, že přípravy budou pro služebnictvo opravdovou zátěží. Ples musí být jako velkolepé entrée do společnosti: pozvánky obdrží spousta společensky významných lidí a vlastní ples musí být tím nejlepším, co letošní sezona nabídne.

„Naprosto souhlasím,“ odpověděla paní Kingová úslužným tónem a hned se ujala organizace, jako by to byl její vlastní záměr. Svým nadšením slečnu de Vriesovou naprosto zaskočila. Vypracovala jídelníček a zvládla i nepříjemné jednání s kuchařkou. Objednala květiny, nové ubrusy, doplnila křišťálové sklo, zajistila číšníky, stany a plachty, postarala se o zábavu. Sepsala seznam potřebného personálu: nové pokojské, uklízečky, nezapomněla ani na švadlenu, která by pomohla s šaty. Uzavřela polovinu pokojů, jiné otevřela, přestavěla nábytek, vyklidila zásuvky, uložila nepotřebné věci do krabic.

„Tohle všechno můžete nechat na služebných, paní Kingová,“ podivila se slečna de Vriesová znepokojeně, když ji viděla, jak se přehrabuje v jedné ze skříní. „Neměla byste se tak vyčerpávat.“

Paní Kingová na ni upřela pevný pohled. „Nejsem vyčerpaná, madam,“ odpověděla.

Byl to pan Shepherd, kdo jí dnes ráno za svítání, celý rozrušený a s naprosto nesouhlasným výrazem přinesl tu zprávu.

„Říkal jsem si, že vás raději informuji hned, madam,“ pronesl. „Chlapec, který má na starosti zhasínání lustrů, přistihl paní Kingovou, jak vchází do chodby k pánským pokojům. Myslíme si, že tam měla nějakou tajnou schůzku.“

Slečna de Vriesová měla na sobě smuteční šaty, nevzala si žádné šperky a vlasy schovala pod čepec z chantillské krajky. Vypadala jako ctnost sama.

„S kým?“ zeptala se.

Pan Shepherd se odmlčel. „S Williamem,“ zamumlal.

„To je nechutné,“ poznamenala slečna de Vriesová bez emocí. „Ví o tom ostatní služebnictvo?“

„Obávám se, že ano, madam.“

„Pak musíme všem ukázat, co se patří. Paní Kingová musí ještě dnes odejít.“

Cítila, jak jí v žilách koluje adrenalin. Jeden po druhém, pomyslela si. Nakonec je odsud vypakuju všechny. Shepherd na ni dlouho hleděl, v očích se mu zablýsklo. Od chvíle, kdy opustila školu a otec ji pověřil vedením domácnosti, na ni Shepherd neustále dohlížel. Schvaloval schůzky, výdaje, stížnosti… Každou chvíli byl v jejím pokoji, aby jí přinesl navštívenky, vzkazy, čaj nebo cokoli bylo potřeba. Jako by se

jí připoutal k noze a špehoval ji na každém kroku. Občas ji napadlo, co by udělal, kdyby zvedla z krbu žhavý pohrabáč a přiložila mu ho na kůži. Padl by na kolena, křičel by, prosil by ji, aby to udělala znovu?

Tihle lidé, otcovi lidé – paní Kingová, pan Shepherd, právníci a ostatní – už prostě nechtěli nic dělat. Otec se samozřejmě snažil, jak mohl. Sehnal jí ty nejlepší chůvy a společnice, které se daly zaplatit. To ji sice posunulo na společenském žebříčku trochu výš, ale přála si stát až na té nejvyšší příčce – v nebeských výšinách společnosti mezi ministry, hrabaty, vévody a knížaty. Jen se tam potřebovala vyšvihnout, odstranit veškeré mrtvé dřevo a postavit se na čistou, čerstvou půdu.

Paní Kingová odešla z domu před snídaní. Slečna de Vriesová sešla dolů v poledne na oběd, znovu prostudovala seznam pozvaných a provedla pár změn. Ve dvě hodiny dorazili právníci na domluvenou schůzku, kterou vedl pan Lockwood, stříbrovlasý a dokonale upravený, stručný jako vždy. Nařídila mu, aby zůstal na čaj.

„Chtěla bych s vámi probrat smlouvu o uzavření manželství,“ prohlásila, zatímco mu nalévala čaj.

Vzal si od ní talířek se šálkem a přimhouřil oči. „Pan de Vries diskuzi na tohle téma vždycky odmítal. Netuším, jestli máme nějaké zájemce.“

Zdálo se, že to není odpověď, jakou čekala. „Možná bychom měli stanovit nějaké lákavější podmínky,“ prohlásila slečna de Vriesová.

Zvážil to. „Co je vaším cílem?“

Usmála se a ztišila hlas. „Láska,“ zašeptala, „co jiného?“

Mohla by toho dosáhnout, kdyby se vzdala otcova místa ve společnosti a prodala jeho aktiva? Získala by vysoce postavené přátele, titul, dům na Berkeley Square nebo na jakékoli jiné adrese, která by se jí vyrovnala? Nenáviděla tohle místo, pach motorového oleje, jeho nablýskanou novotu. Chtěla žít někde ve starobylém prostředí. Zapustit kořeny do staré půdy. Otcův seznam nápadníků ji odpuzoval. Samí obchodníci s ocelí, majitelé novin a Američané. Toužila po mužích na nejvyšší příčce společenského žebříčku. Po mužích s modrou krví.

Pan Lockwood shrnul jejich finanční situaci a jeho hodnocení ji rozzuřilo. Řekl, že jsou předlužení. Jako by si de Vriesovo impérium ukouslo větší sousto, než bylo schopné pozřít.

„Nejsem si jistý, zda účty při podrobném zkoumání obstojí,“ zamumlal. „Bylo by lepší rok nebo dva počkat.“

Rok? Další sezonu? Uplynulo jich už šest! Pan Lockwood zjevně mluvil nesmysly. Účty za domácnost se přece vždycky platily včas, ne? Půjčky přicházely, splátky odcházely. Jistěže peníze byly neustále v pohybu, když jmění bylo tak kolosální jako to její.

Neklesej na mysli, napadlo ji. Musíme ukázat bohatství. Velkolepost.

Koneckonců, od otce se toho hodně naučila.

„Mám v úmyslu uspořádat ples, pane Lockwoode,“ řekla. „Zmínila jsem se o tom?“

Advokát vypadal uhlazeně, ale jen se tak navenek tvářil. Ve skutečnosti byl nabroušený a naštvaný. Vyzařovalo z něj takové napětí, že kdyby se člověk dostal do jeho blízkosti, svrběla by ho kůže.

„Myslím, že to není nejsprávnější rozhodnutí, madam,“ zamumlal.

„Jistě, vím, že stále musím za otce držet smutek, pane Lockwoode,“ odpověděla. „To se přirozeně odrazí i v organizaci plesu, nemusíte se bát. Dostojím všem smutečním pravidlům.“

„Ale neznepokojuje vás to?“ Díval se na ni svým obvyklým pohledem, chladným a neúprosným. „Myslím, že je to velké riziko.“

Zdálky bylo slyšet kašlající motor automobilu.

Upřeně se na něj zadívala. „Jaké riziko, pane Lockwoode? V tomto domě se ples ještě nekonal, všichni na něj čekají. Stále na mě tlačí, abych ho tu uspořádala.“

„Kdo?“ zeptal se pochybovačně.

„Přípravy jsem již zahájila. Bylo by velmi nepříjemné je nyní rušit.“

„Víte, že je mou povinností, slečno de Vriesová, poskytovat vám dobré rady,“ řekl tiše.

„Právní rady, pane Lockwoode,“ odsekla slečna de Vriesová. „Nejste můj poručník a nemusíte mi dělat garde.“

„Pověst mladé dámy,“ namítl a mdle se na ni usmál, „je delikátní a křehká věc.“

„Jistě, a nesmírně cenná,“ souhlasila, „téměř nevyčíslitelná… proto by o ni mělo být náležitě pečováno a měla by být dávána na odiv.“

Lockwoodovi se v očích mihl záblesk – čeho? Poznání? Otec by řekl: Udělej, co chci, ať už to zařídíš jakkoli. Před Lockwoodem se choval obzvlášť ordinérně. Na rukou se mu skvěly ty největší zlaté prsteny, do knoflíkové dírky si zastrčil větvičku fuchsie. Rád ho vždy omračoval.

„A skromnost,“ pokračoval pan Lockwood, „je nejpůvabnější ctností na světě. V těchto záležitostech je nanejvýš důležitá.“

„Záležitostech?“

„Ano, při uzavírání manželství.“

Shovívavě si ji prohlížel, jednu ruku zastrčenou ve vestě.

Venku znovu zakašlal automobil a probudil se k životu.

Samozřejmě, že nebylo správné pořádat ples teď. Při pomyšlení, že to nenapadlo ji samotnou, se jí zlostí zhoupl žaludek. Možná teď není nejvhodnější doba, ale musí stát pevně za svým, neuhnout ani o píď. Žádná sázka se neobejde bez rizika. Riskantní hra… to je to, co teď musí hrát. Musí upoutat pozornost ostatních a teď je ta správná chvíle. Teď víc než kdy jindy, dokud je její moc ještě čerstvá.

Když o tom poprvé mluvily, paní Kingová jí řekla: „Máte před sebou jen jeden život, madam. Nešetřete na ničem. Nejlépe uděláte, když se ve společnosti dobře uvedete.“

Po Lockwoodově odchodu se slečna de Vriesová odebrala do svých pokojů. Kdysi patřily matce, ale dnes už tam po ní nic nezůstalo – žádné památky, žádné vzpomínky. Zemřela dřív, než slečna de Vriesová začala chodit do školy. Pokoje byly provoněné sladkou vůní orchidejí, jak to slečna de Vriesová měla ráda. Ta vůně jí poskytovala útěchu, jistotu. Ale nebylo snadné ji tu udržet, do domu se valily odporné pachy ze všech stran: z ulice, ze sklepů, z města.

A připomínaly jí, že se rozhodla zcela správně.

3

Čtyřiadvacet dní před plesem

Paní Kingová kráčela po Petticoat Lane a v zátylku cítila hřejivé sluneční paprsky. Šla pěšky z Mayfair až do Aldgate, aby ušetřila dvě pence za metro. Prodírala se mezi lidmi, ale určitě se jí to vyplatí. Potřebovala se s někým setkat. S osobou, jež nebyla snadno k zastižení a která neměla ráda překvapení. K paní Boneové se nechodilo bez náležité přípravy a bez dobrého důvodu, proč se u ní zastavit. Ale paní Kingová byla víc než připravená a měla pro ni tu nejlepší nabídku ve městě.

Sluneční paprsky dodaly ulici zvláštní atmosféru – páchlo to tam starými věcmi, hnojem, nahnilým ovocem a kanalizací. Všichni vypadali, jako by je něco vyvedlo z rovnováhy, v houfech se přesunovali po ulici a jejich placaté čepice vypadaly jako rozbouřená hladina moře. Paní Kingová zaslechla vzdálené šmidly-šmidly-rum-tum-tum a zahlédla šumaře balancujícího na stoličce. Hruď se jí stáhla. Vždycky to cítila, když se vracela domů.

Soustřeď se, Dinah, pomyslela si.

Vytáhla peněženku a promnula mezi prsty minci. Studovala krámky na trhu a odpoutala se od proudu lidí. Kramáři uhýbali očima do stran, nozdry se jim rozšířily.

Paní Kingová zvedla ruku a zaclonila si oči před sluncem. Dobře věděla, že jim připadá divná. Nepovažovali ji ani za dámu, ani za učitelku. Ani za ošetřovatelku, nebo za kuchařku. Byla prostě jiná. V kabátě zapnutém ke krku, s krempou klobouku staženou hluboko do obličeje. Rty měla zvýrazněné tmavě rudou granátovou barvou. Vypadala nepřístupně.

Založila si ruce v bok a čekala.

Netrvalo dlouho a zpráva o ní se pravděpodobně postranními uličkami donesla až do domu, před nímž stála. Dveře zastavárny se s prásknutím otevřely. Kramáři se vyděsili, když zařinčel zvonek. Vyšla z nich žena v černých vdovských šatech a mžourala do slunečního světla.

Paní Kingová se narovnala. „Paní Boneová!“ zvolala.

Paní Boneová byla silnější, korpulentní žena. Odhadem jí mohlo být tak padesát let. Na slunci jí to nesvědčilo, zdálo se, jako by se před ním schovávala. Pokud jste ji neznali, klidně byste ji mezi ostatními přehlédli. A přesně to měla ráda.

Přimhouřila oči a paní Kingová téměř viděla, jak se jí hlavou honí myšlenky. Skoro slyšela cvakání ozubených koleček.

„No, copak,“ ozvala se paní Boneová chraplavým hlasem. „Čím jsem si vaši návštěvu zasloužila?“

Mezi kramáři to zašumělo. Nenuceně, s hlavami zvednutými vzhůru, hleděli na oblohu, jako by je fascinovala.

Paní Kingová přešla ulici. Řídila se starými pravidly a poklonila se – maličko sklonila hlavu, jednu nohu posunula za druhou. Polibek na tvář, polibek na ruku. „Dobrý den, paní Boneová.“

Zblízka voněla paní Boneová stejně jako vždycky po růžové vodě a z vlasů jí byly cítit dřevěné hobliny. „Jak vám můžu pomoct, drahá?“ zašeptala paní Kingové do ucha.

Paní Kingová se nenechala zviklat. Ať už má člověk jakékoli potíže, jakýkoli problém, paní Boneovou o pomoc požádat nemůže. To by nemělo smysl. Člověk jí musí předložit návrh, pěkně zaobalený, nic víc. Narovnala se a rozhlédla se kolem, aby obhlédla situaci. O sloup lampy se opíral hubený chlapík s hlavou zabořenou do novin. Měl roztřepené manžety, nohavice nad kotníky, tedy žádný detektiv nebo hlídač. A rozhodně to nebyl zaměstnanec paní Boneové. Její muži se neoblékali jako strašáci. Paní Kingová znovu obhlédla ulici. Na rohu, u hospody, stál další kluk, třetí pak pod okapem.

Paní Kingová zvažovala situaci. Tohle bylo teritorium a dům paní Boneové. Tuhle část ulice považovala za své panství. Její území se táhlo odsud až do Docklands, řada podniků, legálních i ne tak docela legálních. Pokud člověk nechce mít potíže, tak odsud raději co nejrychleji vypadne.

A přesto se tu ti muži poflakovali.

„Dneska je tu nějak moc rušno,“ prohlásila paní Kingová.

Paní Boneová podrážděně zakroutila hlavou. „Běžte dovnitř.“

Když však zavírala dveře, ohlédla se přes rameno.

Zastavárna paní Boneové byla legální obchod. A také skromný. Naprosto rozumné místo pro pořádání schůzek. Oči paní Kingové se přizpůsobily matnému světlu, které se odráželo od mosazných, stříbrných a zlatých předmětů.

Paní Boneová otočila cedulku na dveřích na ZAVŘENO a téměř se ztratila v šeru. Došourala se za obrovský stůl a popadla hromádku účtenek připíchnutých na hřebík. „Máte dnes volné odpoledne?“

„Ne.“

„Takže jste přišla nakupovat?“

„Ne tak docela.“

Paní Boneová se probírala účtenkami. „Tak nějaký problém?“

„Ne. Mám dovolenou.“

„Oh, to je hezké.“

„Ano.“

„Musí to být úžasný pocit.“

„Ano.“

„To já si dovolenou nemůžu dovolit, nemám na to čas.“

Paní Kingová se usmála. „Ale měla byste si ji dopřát.“

„Asi bych si mohla dělat, co bych chtěla, ale nemůžu si vždycky prosadit svou, že?“

Paní Kingová povytáhla obočí, otevřela koženou tašku a vytáhla výtisk Illustrated News. Našla v něm fotografii bývalého pána. Z obrázku na ně zasvítil slavný puntíkatý šátek a mužovy vyceněné bělostné zuby. Nad fotografií bylo v černém rámečku napsáno: Wilhelm de Vries, narozen 1850. Zemřel 1905.

„Ano, ano, slyšela jsem,“ zamumlala paní Boneová staženým hlasem.

Paní Kingová naklonila hlavu. „A?“

„Jsem křesťanka. Z ničího odchodu se neraduju.“ Oči jí potemněly. „V novinách pro něj použili tohle jméno?“

„Pořád vás de Vries nezajímá?“

Paní Boneová začala trhat účtenky. „Když se narodil, jmenoval se Danny O’Flynn. A když zemřel, byl to taky Danny O’Flynn.“ Odfrkla si. „Pokud tedy skutečně umřel. Jestli to není zase jeden z jeho žertíků.“

Osobní pocity paní Boneové vůči Dannymu O’Flynnovi, muži, který se proměnil ve Wilhelma de Vriese, byly paní Kingové dobře známy.

Patřily do kategorie citlivých věcí, témat, kterým se člověk raději vyhýbá.

„Ne, skutečně umřel, paní Boneová.“

„A co po něm zůstalo?“

Paní Kingová se podívala do novin na fotografii madam. Slečna de Vriesová v zimní zahradě… jako rozkvetlá květina. Zahalená do průsvitného šifonu, trochu rozmazaná, nečitelná… s výrazem naprosté nevinnosti.

Byla u toho, když tu fotografii v zimní zahradě s výhledem do parku pořizovali. Přinutili fotografa, abych tam zůstal celý den, dlouho poté, co se zešeřilo. Madam stála čelem k oknu, se znuděným zasněným pohledem, vysílajícím tichý rozkaz: Udělej to správně. Ať je to dokonalé.

„Dcera.“

Paní Boneová upřela pohled. „A?“

„A nic.“

„Měl všechno v pořádku? To mě zajímá.“

Paní Kingová si povzdechla. „Nemám ponětí, paní Boneová.“

„Tak proč jste tady?“ otázala se paní Boneová a luskla prsty. „Mám spoustu práce a nemám čas na nesmyslné rozhovory.“

Dnes je nervózní, pomyslela si paní Kingová. Probírá se novinami, přehrabuje se ve starých věcech.

„Možná jsem vás přišla jen pozdravit,“ odpověděla klidně.

Paní Boneová vzhlédla. „Máte něco za lubem?“

„Myslíte?“

„Něco se vám tady rodí.“ Paní Boneová si poklepala na hlavu. „Nic pěkného… ostatně jako vždycky.“

„Proboha,“ povzdechla si paní Kingová. „Všechno, co umím, mám od vás.“

Paní Boneová stiskla rty. Zjevně se jí to nelíbilo, považovala to za útok na svůj charakter. A to si dávala hodně záležet, aby nikdo nic nepoznal. Štědře přispívala na kostelní sbírku, v domě měla nudně zařízený salonek pro hosty, stále nosila smuteční šaty po svém dávno zesnulém manželovi, který vedl železářství. Její gagátové ozdoby cinkaly při každém pohybu.

„Vyhodili vás,“ poznamenala, „že jo?“

Paní Kingová naklonila hlavu. „Za drobnou nerozvážnost.“

„Co jste udělala?“

Když jí to prozradila, paní Boneová zvedla obočí.

„Byla jste za svým milencem?“ otázala se.

„Celé to bylo velké nedorozumění,“ vysvětlila paní Kingová bez uzardění.

„Ale něco máte za lubem. Cítím to!“ Paní Boneová si povzdechla. „Pojďte dozadu.“

Soukromá kancelář paní Boneové byla za obchodem, schovaná před pohledy z ulice. Okna směřovala do dalšího špinavého dvora, kde postávali mladí muži a kouřili. Paní Boneová zabušila na okno. „Společnost!“ zakřičela a oni se rozletěli jako holubi a zmizeli ve stínech.

Přední část obchodu byla ponurá, ošuntělá, plná levných prstenů a hodinek. Soukromá kancelář byla úplně jiná. Tady ukrývala paní Boneová své poklady, na kterých jí záleželo. Podivné vynálezy, zvláštnosti, kuriozity.

Paní Kingová věděla, že má ještě další tajné domy, roztroušené až do Essexu, plné strojů a portrétů, kožešin a zrcadel. Exotické artefakty, kupované na dluh a dovážené z celého impéria. Paní Boneová se obratně vyhýbala podnožkám a příručním stolkům, starým skříním a sekretářům.

„Jak jde obchod?“ zeptala se zdvořile paní Kingová.

„Skvěle,“ odpověděla paní Boneová.

Zase tak skvěle to nevypadalo. Paní Kingová zvedla stříbrnou misku a zběžně si ji prohlédla. Malovaný cín, usoudila. Klidně by tu vrstvu barvy seškrábla nehtem.

„To byli Murphyho chlapci, co se potloukali po ulici?“

Paní Boneová se ušklíbla. „Murphy. O něm se přede mnou ani nezmiňujte.“

„Nikdy nikoho nezastrašoval, paní Boneová. Co se změnilo?“

„Zastrašování? Myslíte si, že mě zastraší? Jen ať si na mě posílá ty svoje skřety, kdykoli se mu zachce. Stejně tam skoro nikdy nejsem, nevím, kam dřív skočit.“

Paní Kingová se usmála. To byla pravda. Měla štěstí, že se jí podařilo paní Boneovou zastihnout, protože v zastavárně se nikdy dlouho nezdržovala. Továrnu měla u doků a skladiště po celém pobřeží. A k tomu celou řadu obchodů s cigaretami, holičství, železářství a další krámky. Její byznys kvetl i na ulici. Ačkoli neprodávala oplzlé daguerrotypie, nevedla ani žádné nevěstince. Zabývala se vytříbenými, užitečnými obchody. Elegantním vykrádáním domů. A skoro všechno naučila paní Kingovou. Vždycky na ni dohlížela. Někdo musí, říkala jí. Tvoje máma ti ani neučesala vlasy.

„Tak co teda máte za lubem?“ otázala se znovu paní Boneová. „Nějaký obchod?“

„Samozřejmě.“

Ve vzduchu bylo cítit napětí. Paní Boneová se podívala z okna.

„Byla jste si to místo obhlídnout?“

„Ano.“

„Kde to je?“

„Park Lane.“

Výraz paní Boneové se změnil. „Cože?“

„Máte zájem?“

Paní Boneová vstala ze židle, zvedla prázdnou klec na holuby a houpala s ní sem a tam. „Nedělejte to,“ prohlásila.

„Co nemám dělat?“

„Neříkejte mi, že jste tak hloupá.“

Paní Kingová nic neřekla.

„Park Lane,“ zamumlala a odfrkla si. „Dinah, nikdy, opravdu nikdy se nepouštěj do něčeho, co je osobní. Sama jsem tě to učila.“ Znovu si promnula bradu. „Tak Park Lane?“

„Ano.“

„To je k neuvěření. Nakráčet si sem bez varování a beze slova dovolení…“ Narovnala se. „Znám svůj rajon. Na západ od Gracechurch nic nedělám, proboha. Nebudu se vláčet až do města na Park Lane kvůli nějakým bezcenným cetkám.“

Na krbové římse stál alespoň tucet zběsile tikajících hodin, z nichž však ani jedny neukazovaly správný čas.

„Možná je načase rozšířit pole své působnosti, paní Boneová.“

„Nemám zapotřebí rozšiřovat své aktivity!“

Paní Kingová zmírnila tón. „Je to velký dům, větší než jakýkoli jiný. A plný mramoru, něco takového jste ještě neviděla. Židle z Versailles, samé hedvábí, drahokamy velké jako husí vejce.“

„Myslíte, že to nevím? Že jsem neslyšela, jaký palác si Danny postavil?“

Samozřejmě, že to věděla. Dannyho O’Flynna stvořily diamanty, získal tím nepředstavitelné jmění: rezervy do budoucnosti, monopolní postavení na trhu, půjčky, které nedokázali získat ani vládní činitelé. Na jejich základě si vytvořil nový život, nové jméno. Bohatství pana de Vriese bylo pohádkové a obyčejnému člověku se před ním zastavovalo srdce v hrudi. Říkali mu milionář.

Paní Boneová mu to nikdy neodpustila.

„Tak tedy,“ pokračovala paní Kingová a rozpřáhla ruce.

Hodiny na krbové římse se zatřpytily a tikaly jako o závod.

Paní Kingová sáhla do kapsy a vytáhla předmět zabalený do kapesníku, stříbrné hodinky. Za řetízek si je pověsila na prst. Zableskly se, otočily a odhalily malá vyrytá písmenka: WdV.

„Co takhle záloha?“ otázala se. „Za poskytnuté služby?“

Paní Boneová si hodinky letmo prohlédla, jako by ji vůbec nezajímaly. Stříbro se jí odráželo v očích. „Už jsem vám říkala, že nedělám kšefty, když je to osobní.“

O tom paní Kingová pochybovala. Celý podnik paní Boneové byl totiž osobní. Tvořily ho tisíce drobných článků řetězu, celá řada přijatých darů, požadovaných a poskytnutých laskavostí, nově zrozených i urovnaných nepřátelství. Paní Kingová o tom něco věděla. I její motivy byly osobní, i když v tom bylo ještě něco víc. Jako by někdo nebo něco řídilo její mozek, pohánělo krev v žilách, ovládalo každý sval v těle. Trvalo jí

nejmíň měsíc, než dala tenhle plán dohromady, ale ve skutečnosti to v ní bublalo už léta. Stejný plán se musel zrodit i v mysli paní Boneové. Plán, o kterém se vám zdá, takový, který všem vyrazí dech. Všechny ty poklady, které v tom domě nečinně ležely, si paní Kingová hodlala vzít.

Zadívala se na paní Boneovou a zamumlala: „Jestli nemáte zájem, můžu jít jinam.“

Druhá žena si ji prohlížela a ušklíbla se. Nebyla naštvaná, spíš se jí v očích objevil hladový záblesk.

Zadívala se na hodinky. „Jaké služby ode mě požadujete?“

„Hlavně finanční prostředky.“

„Všichni vždycky chtějí moje peníze. Máte lidi?“

„Hlavní hráče ano, ale samozřejmě budeme potřebovat další. Alice Parkerová už je v rezidenci.“

„Alice Parkerová? Ta hadimrška? Tak tohle se mi vůbec nelíbí. Kdo další?“

„Winnie Smithová.“

„Nikdy jsem o ní neslyšela. Nicneříkající jméno… tím mě rozhodně nepřesvědčíte.“

Paní Kingová jí podala hodinky. „V neděli máme schůzku, kde probereme podrobnosti. Přijďte si je všechny prohlédnout.“

„Tuhle neděli?“

„Nemá smysl to zbytečně protahovat.“

Paní Boneová se na ni zadívala a rozesmála se. „Potřebuju vidět nějakou kalkulaci.“

„Samozřejmě.“ Paní Kingová sáhla do kapsy kabátu a vytáhla tenkou obálku.

Paní Boneová ji sebrala. „Sečteno a podtrženo… kolik?“

„Šťastné sedmičky,“ usmála se paní Kingová. „Moje oblíbené dělení.“

„Na sedminy?“ Paní Boneová zvedla hodinky proti světlu a nechala je pomalu točit na řetízku. „Máte na tuhle práci připravených sedm bláznivých ženských?“

Paní Kingová přistoupila k ženě a zlehka ji políbila na tvář. „Kromě mě jsou tu další tři, když počítám i vás. Co kdybyste nás v neděli přijala a pozvala i pár svých nejlepších děvčat? Hodila by se nám na průzkum uvnitř.“

Paní Boneová se naježila. „Už chápu. Myslíte si, že si sem napochodujete, pocucháte mi nervy, zkazíte odpoledne, a ještě k tomu mi budete rozkazovat…“

Paní Kingová se odtáhla, upravila si kabát a klobouk. „Tak v neděli, paní Boneová. Řekněte kdy a kde.“

Paní Boneová zastrčila obálku do rukávu a zatočila stříbrnými hodinkami. „Ještě jste mě nepřesvědčila,“ prohlásila a oči jí zajiskřily. „Zatím… ani trochu.“

4

Ve čtvrti Spitalfields se nad Commercial Street zvedal vysoko do vzduchu oblak prachu. Paní Kingová seděla na okraji bedny sovocem, chroupala jablko ačekala na svou pomocnici. Pohled měla upřený na kloboučnictví naproti přes ulici. Vývěsní štít se leskl ve slunečním světle: PAN CHAMPION, KLOBOUČNÍK. Za normálních okolností by jí bylo nepříjemné takhle ztrácet čas. Ale protože už ude Vriesových nepracovala, neměla žádné povinnosti. Její dnešní úkol byl mnohem zajímavější. Potřebovala získat něco velmi specifického.

Nikdo si jí nevšiml, až na holčičku ve špinavé zástěrce, která si ji hladově prohlížela. Paní Kingová jí hodila šestipenci.

„Tu máš amazej odtud,“ zavolala na ni. Dívka skočila po minci, sebrala ji zdlažebních kostek auháněla pryč.

Paní Kingová se nemusela dívat na hodinky, aby věděla, kolik je. Mezi stoličkami jí zapraskala jablečná jadérka av duchu počítala vteřiny.

Trvalo dalších pět minut, než se cíl její dnešní návštěvy objevil. Winnie Smithová se vynořila zpoza rohu azamířila kobchodu pana Championa. Paní Kingová pocítila známý záchvěv náklonnosti. Winnie, zachumlaná do zalátaných fialových šatů as kloboukem nasazeným vnepřirozeném úhlu, před sebou tlačila kočárek, jako by to byl tank. Nevezla vněm však dítě, ale kloboukové krabice, naskládané na sebe do vratce vypadajících hromádek. Něco prasklo, snad odpružení nebo příčel, aona se zapotácela. Ach bože, pomyslela si paní Kingová azavřela oči.

Dojedla jablko, olízla si prsty apřešla silnici.

Winnie zrovna táhla kočárek přes obrubník, když si paní Kingové všimla. „Už dneska?“ otázala se nevěřícně.

„Teď je ten správný čas,“ přikývla paní Kingová aušklíbla se.

Winnie se nadechla anarovnala si klobouk. „Mám jinou práci,“ zamumlala azamračila se.

Paní Kingová si vzpomněla na jejich první setkání před dvaceti lety vkuchyni vdomě na Park Lane. Tehdy si myslela, že Winnie, opět let starší než ona, jí bude dokonalou starší sestrou. Rázná, spolehlivá… někdo, komu se dá věřit až do morku kostí. Ato ivčasech, kdy byla uštvaná jako dnes. Paní Kingová do ní šťouchla.

„Vybodni se na ni, Win. Máme důležitější věci na práci.“

Winnie vytáhla kočárek na chodník arozhodně zavrtěla hlavou. „Dej mi deset minut. Pak jsem celá tvoje.“

Winnie byla slušně vychovaná adělalo jí potíže odmítnout něco, co už slíbila. Paní Kingová netrpělivě mlaskla, nahlédla do kočárku aotevřela jednu zkrabic. Vykoukl na ni pomačkaný předmět mdlého vzhledu. Tvarem abarvou připomínal želatinový pudink ozdobený příšernými hnědými stuhami.

„Nádhera,“ poznamenala.

„Nedotýkej se ho! Říkám mu Savoy.“ Winnie beztvarý klobouk pohladila. „Je zhedvábného saténu ačokoládově hnědého sametu. Ahedvábný cop, vidíš? Přichycený až pod krempou.“

„To jsou vlasy?“

„Je to cop.“

„Čí jsou to vlasy?“

Winnie paní Kingovou odstrčila apřiklopila víko na krabici. „Tohle se teď nosí vNew Yorku.“

Paní Kingová dala ruce za záda. „Co za to chceš?“

Winnie zaváhala.

Paní Kingová se usmála. „Pomůžu ti vyjednat cenu.“ Winnie byla celkem vyrovnaná osoba aten nejpracovitější člověk, jakého paní Kingová znala. Ale občas potřebovala trochu popíchnout.

Winnie se tvářila otráveně. „Dinah…“

„Neboj se, aspoň budeš mít tu schůzku rychleji za sebou.“

„Nepotřebuju ji mít rychle za sebou.“

Na to paní Kingová jen pozvedla obočí. Kopla do dveří obchodu, zvonek nad nimi poplašně zacinkal.

Winnie si povzdechla, zatímco se snažila kočárek protlačit dovnitř. „Dinah, uklidni se…“

V obchodě bylo jasné světlo, na policích ležely vyskládané smetanově žluté stuhy aštůčky saténu. Paní Kingová takové jemné látky neměla voblibě, zmušelínu se jí zvedal žaludek. „Mám přestávku,“ ozval se hlas ze zadní části obchodu. „Přijďte později.“

„Ale dnešek je váš šťastný den,“ zavolala paní Kingová.

„To jsem já, Winnie Smithová, pane Champione,“ ozvala se Winnie akočárkem do všeho narážela. „Mám svámi domluvenou schůzku!“ Vrhla na paní Kingovou varovný pohled: už ani slovo.

Pan Champion seděl vkanceláři vproutěném křesílku jako šunka nacpaná do piknikového koše, srůžolícími lesknoucími se tvářemi. Vzduch byl cítit sušeným ovocem aoctem. Brýle se mu třásly na špičce nosu, když spustil: „Ne, ne, ne! Ty ne. Už jsem ti to říkal, žádné další šunty od tebe nekoupím.“

Winnie popadla jednu zkrabic na klobouky ashodila víko na podlahu. „Jen mi věnujte chvilku vašeho času, pane Champione,“ řekla arozkročila se. „Podívejte se na tenhle. Říkám mu Námořník. Vidíte ty modré rozety? Ozdobila jsem ho vanilkovými květy. Kdybyste chtěl, mohla bych ho udělat isbílými květy…“

Pan Champion ukázal na dětský kočárek apo krku atvářích se mu rozlila červeň. „Okamžitě odsud odjeďte stím obrovským krámem!“ Obrátil se na paní Kingovou. „A vy jste kdo?“

Paní Kingová se usmála azapraskala klouby. „Její agentka.“

„Nechám vám ho tu na zkoušku, pane Champione,“ vyhrkla Winnie. „Co vy na to? Vaše zákaznice si možná rády vyzkouší něco nového.“

„Moje zákaznice,“ prohlásil pan Champion pyšně, „nakupují jen kvalitní zboží.“ Podíval se na Winnie zvýšky– apaní Kingové bylo jasné, co vidí. Vybledlé šaty, kůže šedivá apod bradou povislá. Nic, zčeho by měl respekt, nic, čeho by se měl obávat. „A teď zmizte.“

„Přijal jste její minulou dodávku, pane Champione?“ zeptala se paní Kingová.

Jeho oči se střetly sjejíma. Ušklíbl se. „O tom pochybuji.“

Winnie vypadala ustaraně. „To není pravda, pane Champione. Dala jsem vám své nejlepší kousky.“

„Troufám si říct, že jsi mi tu vysypala hromadu nějakých starých hadrů. Opravdu si nevzpomínám.“

„Určitě si schováváte účtenky, že?“ otázala se paní Kingová.

„To určitě ne.“

Paní Kingová si pomyslela, že vypadá jako hromada skopového loje sodpornou barvou. „Můžu se podívat?“ řekla.

„Možná byste…“ Odmlčel se, nadechl se azrudl ještě víc. „Ne, to nesmíte. Ateď vypadněte.“ Jeho oči těkaly sem atam mezi oběma ženami. „Co to má znamenat? Domluvily jste se snad na mě? Řekl jsem, abyste se klidily!“

Winnie vyděšeně zvedla ruce. „Pane Champione…“

„Pět guinejí, pane Champione,“ prohlásila paní Kingová.

Upřeně se na ni zadíval. „Cože?“

„Pět guinejí za Námořníka. Nebo chci vidět vaši knihu objednávek.“

Pan Champion se pohrdavě zasmál. „Nenuťte mě, abych zavolal strážníka.“

„Poslužte si,“ odpověděla paní Kingová vlídným tónem. „Řeknu mu dopodrobna otom, co jsem tu viděla. Podvádíte dámy, abyste nemusel zobchodu platit poplatky.“

„Řekněte to ještě jednou,“ zavrčel aztišil hlas, „a neprodáte ve městě ani kapesník.“

„Tu knihu objednávek, prosím,“ dožadovala se paní Kingová apřitiskla dlaně na pult.

Nastalo dlouhé ticho. Winnie zatajila dech.

„Tři guineje,“ řekl nakonec pan Champion.

Občas se paní Kingová sama divila: Jak to dělám? Jak přiměju lidi, aby kapitulovali, aby se sklonili? Nedělala to zrovna ráda, připadala si bezcitná, jako by opovrhovala světem. Ale samozřejmě to bylo nutné. Občas někdo musí dát věci do pořádku.

„Domluveno,“ prohlásila adržela se od pana Championa dál.

Pořád si něco mumlal pod vousy, láteřil, když odpočítával drobné. „Nejste nic víc než zlodějka. Už do téhle čtvrti nikdy nechoďte. Vám dvěma všichni zabouchnou dveře před nosem, to vám zaručuju aurčitě…“

Své tři guineje však dostaly.

Winnie vytlačila kočárek na ulici. „Proboha.“

Paní Kingová sbouchnutím zavřela dveře obchodu. „Tady máš,“ řekla vážně apřepočítala šilinky.

Winnie se na ni dlouze zadívala, jako by se rozhodovala, jestli má poděkovat, nebo ne. Stiskla rty. „Potřebuju sherry,“ řekla.

„Tak to jsme dvě,“ usmála se paní Kingová anatáhla se pro kočárek. „Já se postarám oděťátko.“

Vydaly se do Bethnal Green, kola kočárku celou cestu drkotala po žulových kostkách amuži po nich házeli zlostné pohledy, když jim přejížděly přes špičky nohou. Paní Kingová sledovala měnící se oblohu. Slunce se ztrácelo za obzorem, jako by se vzdávalo. Soumrak ji vyburcoval anavodil uní loveckou náladu. Toužila po velmi konkrétním předmětu, který chtěla získat. Paní Kingová nebyla jedinou hospodyní, která kdy pracovala vdomě na Park Lane. Před pouhými třemi lety tuto funkci zastávala právě Winnie aod té doby měla vdržení jeden velmi užitečný předmět.

Winnie bydlela vponurém bytě vhorním patře vlhké aúzké budovy. Byl to stísněný prostor snízkými stropy, ale pečlivě čistý. Tak tohle je svoboda, pomyslela si paní Kingová při pohledu na vybělená prkna podlahy. Porovnala je slesklými parketami vsalonu na Park Lane apocítila prudké vzplanutí hněvu. Odmítala skončit takhle.

Winnie nalila sherry azastrčila zátku zpět do lahve. Cinkly skleničkami anapily se.

„Máš to?“ zeptala se paní Kingová.

Winnie si povzdechla. „Moment.“

Vyklouzla zmístnosti avrátila se svelkým předmětem zabaleným vhedvábném papíru. „Tady.“

Paní Kingová cítila, jak jí buší srdce. Konečně, tak tady je. Ta úžasná kniha vázaná vkůži, šedozelené desky vykládané zlatem, tlusté stránky praskající při otáčení.

Inventární kniha.

„Takže ty jsi ta zlodějka,“ zamumlala paní Kingová asáhla po knize.

„Já ji neukradla,“ bránila se odhodlaně Winnie. „Sepsala jsem to já, víš? Je to moje stejně jako kohokoli jiného. Měla jsem plné právo vzít si ji ssebou.“

Cítila, jak se jí vhrdle svírá dech. Položila dlaň na stránku azakryla slova. Můžu nechat všechno zmizet, pomyslela si.

„Dobře,“ řekla znuděně. „Díky.“ Sbouchnutím zavřela knihu amajetnicky přitiskla ruce na desky.

„Není zač,“ odpověděla Winnie avěnovala paní Kingové nicneříkající pohled. Pak se její výraz změnil aztvrdl. „Co dál? Zaplatí nám ta tvoje ženská?“

„Dej si pozor, ať se paní Boneová nedoslechne, že oní takhle mluvíš! Nebo si ztvých střev udělá podvazky.“

„Ale zaplatí, ne? Bez peněz nic nezmůžeme, Dinah.“

„Doufám, že ten zápisník spálíš, až naše dílo dokončíme,“ prohlásila.

„Čím dřív, tím líp.“

Table of Contents

1

2

3

4