Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Julie Caplinová

Hrad ve Skotsku

Z anglického originálu The Christmas Castle in Scotland
vydaného roku 2022 nakladatelstvím HarperCollins Ltd.
přeložila Petra Královcová

Jazyková redakce Diana Štelová
Korektury Igor Pejchal, Michaela Šmejkalová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Grafická úprava a sazba obálky Eva Hradiláková
Ilustrace na obálce Kateřina Čermák Brabcová
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8641. publikaci.
První vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books, s.r.o., Brněnská 1024, Pohořelice

Originally published in the English language
by HarperCollins Publishers Ltd. under the title
THE CHRISTMAS CASTLE IN SCOTLAND
Julie Caplin © 2022

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.
Julie Caplin asserts the moral right to be acknowledged
as the author of this work.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Translation © Petra Královcová, 2022
Cover Illustration © Kateřina Čermák Brabcová, 2022

ISBN 978-80-271-6631-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-6630-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-3804-3 (print)

Donně – z tolika důvodů, že je nespočítám.

Kapitola 1

Polovina října

Když Izzy vykládala těžký kufr z auta, zaslechla pleskání vlajky – kdovíproč pirátské – doprovázené řinčícím sborem kovových spon na stožáru a naříkáním káněte, které plachtilo na vzdušných proudech vysoko nad její hlavou.

Zadívala se na vlajku spuštěnou na půl žerdi a zavrtěla hlavou. Hrad přece potřeboval pirátskou vlajku. Jak jinak. Její matka hrála podle vlastních pravidel.

Vytáhla kufr po kamenných schodech, které byly uprostřed dohladka sešlapané, otevřela těžké dřevěné dveře pobité nýty a přepásané mohutným železným kováním a vstoupila na nerovnou dlažbu, o níž byla přesvědčená, že se chvěje ozvěnou stovek dávných příběhů. Tvář jí rozzářil obrovský úsměv. Právě se z ní, Izzy McBrideové, stala oficiální majitelka hradu. Z ní! Hrad Kinlochleven. Co to proboha prastrýce Billa posedlo? Rozhodně to byl šok. Vždycky všichni předpokládali, že hrad dostane jeho bratranec z východního pobřeží. Ale když se s ním setkala na Billově pohřbu, nebyla z něj cítit žádná zášť.

Právě teď potřebovala čaj. Posledních čtyřiadvacet hodin strávila na cestách – vracela se z Irska, kde strávila posledních šest týdnů ve slavné kuchařské škole v Killorgally. Potřebovala velký hrnek čaje a jednu z těch směšně předražených sušenek, které si vybrala na letišti v Edinburghu. Jak znala Xanthe, ve spíži bude vymeteno. Její matka nebyla kuchařka a o jídlo se nezajímala. Přežívala na cigaretách, ginu a salátu.

Když Izzy vstoupila do hradu, k jejímu překvapení se z velké kuchyně na konci dlouhé chodby s dřevěným obložením linula vůně jídla. Možná svou matku přece jen podcenila.

„Ahoj Xan…“ Slova jí zamrzla na rtech při pohledu na široká záda sklánějící se nad velkými černými sporákovými kamny Rayburn. Muž se otočil a Izzy stanula tváří v tvář poněkud rozcuchanému chlapíkovi, dobře přes metr osmdesát, oblečenému do vybledlých džínů a tlustého pleteného svetru, s vlněnou šálou několikrát omotanou kolem krku. Páni! Měl ty nejmodřejší oči, jaké kdy viděla mimo televizní obrazovku.

„Dobrý den,“ pozdravil a jednou rukou si odhrnul z čela divokou kštici, zatímco ve druhé držel dřevěnou lžíci a něco míchal na pánvi.

„Podařilo se vám ho zprovoznit,“ kývla hlavou k tomu sporákovému monstru, které se jí nikdy dřív nepodařilo zapálit.

„Ano,“ usmál se. „I když jsem se musel uchýlit k návodu na YouTube a trochu mi pomohl i podpalovač.“

Izzy přikývla a přála si, aby to udělala už dřív, ale nějak jí to připadalo jako podvod. Majitelka skotského hradu by přece měla umět zapálit dřevo ve vlastních kamnech.

„Promiňte, kdo jste?“ zeptala se možná až příliš přímo, ale nestává se každý den, že člověk přijde domů a v kuchyni najde cizího chlapa, který i navzdory nedbalému strništi vypadá jako filmová hvězda. Svou neomalenost přičítala těm fascinujícím modrým očím.

Zvedl jedno obočí. Samozřejmě že to dokázal. Už při prvním pohledu na něj bylo jasné, že je to typ muže, který to umí.

„Já jsem Ross Strathallan a vy?“

Trochu vyvedená z míry na něj chvíli zírala a snažila se přijít na to, jak znovu převzít kontrolu nad situací, zatímco její mozek, stále ještě rozladěný únavou z cesty a těma modrýma očima, se rozpouštěl na kaši. „Já jsem McBrideová… chci říct Izzy McBrideová.“

Upřeně se na ni zadíval a jeho obočí vyjadřovalo něco na způsob netuším, o co tu jde, ale hraju s vámi. „Těší mě, McBrideová.“ Otočil se zpátky k pánvi na sporáku.

„Ehm, promiňte,“ vykoktala Izzy, která nechápala jeho naprostý nezájem o to, kdo je. Možná byla šest týdnů pryč, ale tohle byl její domov a ona neměla ponětí, co Ross Strathallan, ať už to byl kdokoli, dělá v její kuchyni.

„Ano?“ odpověděl, jako by jí nabízel pomoc. Byl naprosto v pohodě, jak v této situaci, tak sám se sebou. Jeden z těch nesmírně sebevědomých, klidných, ale ne arogantních a sebestředných mužů, kteří se cítili dobře ve své kůži. Zároveň z něj byl cítit jistý odstup, jako by se držel stranou od světa.

Nechtěla, aby to zase znělo hrubě, ale co tady dělal? V její kuchyni. Měla tolik plánů, které se soustředily na tuto místnost, srdce hradu. Nechtěla mít v kuchyni žádné cizí lidi. Tohle byl její prostor. Celou dobu, co byla na kuchařském kurzu v Irsku, se nemohla dočkat, až se vrátí domů, převezme kontrolu nad svým panstvím a začne trénovat a chystat se na příjezd platících hostů. Mít tady cizího člověka, ve svém domě… no, dvakrát se jí to nelíbílo.

„Co tady děláte?“ Ta slova zněla na Izzy nezvykle bojovně. Obvykle byla mnohem trpělivější – s matkou, jakou byla ta její, jí nic jiného nezbývalo.

Znovu zvedl to zatraceně dráždivé obočí a upřeně se na ni zadíval. „Právě se chystám večeřet.“ Zdvihl lžíci a odhalil pečené fazole.

Rozhodla se si neodfrknout, i když v Irsku, kde strávila posledních pár týdnů, se pečené fazole nepočítaly jako večeře. Její kuchařská mentorka, Adrienne Byrneová, by byla zděšená.

„A proč?“ chtěla vědět.

„Protože mám hlad,“ objasnil pomalu a pečlivě, jako by mluvil s naprostým idiotem.

Šlehla po něm pohledem. Snažil se být vtipný? Záměrně podrážděně si povzdechla a na oplátku mu věnovala přeslazený úsměv. „Ano, ale proč vaříte v téhle kuchyni? V tomhle domě? Co tady děláte?“

„Bydlím tady,“ odpověděl, jako by to bylo naprosto samozřejmé.

„Ne, nebydlíte,“ namítla.

„Ale ano.“

„To nemůžete.“

„Můžu.“

„Odkdy? Ne,“ zdvihla ruku. „Na to neodpovídejte. Nemůžete tu zůstat.“ I když za jiných okolností by ho rozhodně nevyhodila. Měl v sobě něco důvěryhodného, spolehlivého a neochvějného, a to i bez vzhledu a postavy ragbisty. Ne že by se jí takoví muži normálně líbili. Tedy ne v reálném životě, i když o Jamiem Fraserovi z Cizinky měla víc než žhavé fantazie.

„Dovolím si nesouhlasit. Proč si nepromluvíte s mojí domácí, Xanthe? S majitelkou domu.“

„S domácí?“ Izzyin hlas se ztišil. „Vy jste se sem nastěhoval? Kdy? Jak?“

„Tak jak se stěhuje většina lidí. Donesl jsem si nějaké krabice a kufry, jo a taky pokojovou kytku, pokud si vzpomínám.“ Koutky úst mu zacukaly nemístným pobavením, které v ní vyvolávalo chuť ho praštit, ačkoli měla podezření, že by se jí od žulově tvrdé hrudi odrazila ruka jako postavičce z kresleného filmu. Ne že by někdy v životě někoho praštila, ani necítila tu potřebu, kromě toho jednoho případu, kdy jí Philip oznámil, že je zasnoubený. A ani s tím nebude začínat.

„To mě mohlo napadnout,“ zamumlala si pod vousy. „A jak dlouho se hodláte zdržet?“

„Tři měsíce, možná déle. I když to vycházelo z předpokladu, že si platím za klid a ticho.“ Při tom ostrém výpadu přimhouřil oči a pak se vrátil k pánvi, zdvihl jeden ze dvou plátků toastu, které hnědly na horní desce sporáku Rayburn, přesunul ho na talíř a na něj vyklopil něco, co vypadalo jako téměř plná plechovka fazolí. Vzal svou večeři, přisunul si židli a posadil se k jídlu, přičemž si o hrnek s čajem opřel čtečku.

Upřeně se na něj zadívala. „Tři měsíce? To nemůžete. Nechci být nezdvořilá, ale opravdu tu nemůžete zůstat. Nejsme zdaleka připraveni na hosty. Budete muset odejít.“

„Tak znovu, doporučuji, abyste si to vyřídila s Xanthe,“ zopakoval s tím nejotravnějším klidem. Natáhl se dopředu, aby zapnul kindle, a pustil se do čtení. Ignoroval ji.

„To taky udělám,“ ujistila ho a zněla jako vzteklé batole.

Matku asi zabije, co si proboha myslela? Nebyli připraveni na platící hosty, a už vůbec ne na takové, kteří si sami vaří. Tohle nebyla žádná zatracená mládežnická ubytovna, noclehárna nebo podnájem. Nejdřív bylo potřeba udělat strašně moc práce, ale v duchu si naplánovala, že – jakmile přijde na to, jak pracovat se sporákem – kuchyně bude jen její království, oddělené od zbytku domu. Místo oddechu, zejména od její matky. Zdálo se, že tenhle muž se tu zabydlel, a Izzy z toho vůbec neměla radost.

Měla ale hlad a přese všechno ty fazole voněly dobře. Zavětřila, prošla kolem něj, vzala si talíř a nandala si zbývající plátek toustu a zbytek fazolí z pánve. Ignorovala, že na ni zírá, posadila se naproti němu a pustila se do jídla. Tohle byla její kuchyň, nenechá se odsud vystrnadit.

„Poslužte si,“ pobídl ji s rozzuřeným pohledem na její talíř.

„Děkuji.“

„Nechtěla byste ještě jednu plechovku? Nakoupil jsem jich spoustu a můžu je strhnout z účtu, jestli chcete.“

Izzy s řinčením upustila vidličku na talíř. Bože. Takový trapas. Předpokládala, že ať už její matce zaplatil cokoli, zahrnovalo to přinejmenším jídlo. Byla Xanthe opravdu tak bezostyšná?

~

Šla jí pára z uší, ale Xanthe nemělo smysl konfrontovat, to by jí jen vyhnalo krevní tlak do skutečně nebezpečné výše. A tak se Izzy vyřítila zpátky do chodby, prohnala se kolem paroží a rybářských prutů zdobících stěny a doběhla na verandu, kde popadla jednu z voskovaných bund, které tam visely. Potřebovala čerstvý vzduch. Přetáhla si ji přes sebe, ramenem otevřela těžké dřevěné dveře a vyšla na štěrkovou příjezdovou cestu. Krátce se zastavila, aby se nadechla a uklidnila, a pak se vydala mezi okrasnými stromy a keři v parku směrem ke svahům nedalekého vřesoviště.

Slunce stálo na obloze nízko, nejspíš zbývala už jen hodina denního světla a mraky se pomalu barvily dorůžova zapadajícím sluncem, ale jí to bylo jedno, potřebovala být venku. Díky pobytu v Irsku se naučila, že zatímco jídlo může vyživovat tělo, pobyt venku, v souladu s přírodou, živí duši. A to právě teď potřebovala. Po dvaceti minutách svižné chůze se konečně zastavila, popadla dech, a otočila se, aby se podívala dolů ze svahu na cestu, kterou přišla.

Podvečerní světlo zalévalo scenérii zlatem, ladícím s podzimní duhou, kaštanových, oranžových a rubínově červených tónů. Prudká radost se jí zabodla do srdce a potlačila dřívější podráždění. Se směsicí pýchy, vzrušení a hrůzy shlížela na hrubě tesané zdi hradu Kinlochleven, tyčící se mezi podzimními stromy oděnými do zemité hnědé, žluté a bledě růžové barvy, které se tísnily kolem jeho zdí. Za ním střežily obzor rezavě zbarvené kopce porostlé kapradím a působivost výjevu umocňoval dokonalý zrcadlový odraz na klidné hladině jezera Loch Leven.

Skotský hrad z devatenáctého století ve skotském baronském slohu, s nápadnými, šindelem pokrytými kuželovitými střechami, věžičkami a cimbuřím, působil majestátně a za svou nádheru vděčil minulé éře romantismu a bohatství. Nyní byl i jejím domovem – přinejmenším v dohledné budoucnosti, pokud se jí podaří zajistit, aby jim střecha nespadla na hlavu. A o to se bude starat do posledního dechu.

Klesla na padlý kmen stromu, podepřela si bradu rukou a zadívala se na krásné dědictví, jehož byla nyní strážkyní. Musela stavbu zachovat pro budoucí generace, ale zároveň zajistit, aby si na sebe hrad vydělal. Přeměnit ho na malý soukromý hotel byl jediný způsob, jak si zajistit příjem, který ji napadl. Její prastrýc byl neoblomný a nechtěl, aby se cokoli z panství rozprodalo, proto ho odkázal jí, a ne její matce nebo bratranci z východního pobřeží.

Bylo toho potřeba hodně udělat a jedním z nejzáludnějších úkolů bude udržet Xanthe na uzdě. Očividně se už nechala unést a nabídla tomuhle úplně cizímu člověku pokoj. Izzyina matka byla ten typ člověka, který se chtěl rozeběhnout dřív, než se naučí chodit, a nejlépe rychlostí trhající olympijské rekordy. Téměř nikdo nechápal, po kom Izzy zdědila zdravý rozum, protože se zdálo, že její dávno mrtvý otec na tom nebyl o moc lépe. Zemřel během smrtelné nehody, když bylo Izzy pět let, při závodech traktorů na silnici před jejich domem.

Dost už sebezpytu. Podívala se na svůj telefon. Skupina na WhatsAppu, kterou založili během kuchařského kurzu v Irsku, reagovala na její předchozí zprávu.

Izzy: Jsem doma. Pekelná cesta, ale je fajn být zpátky.

Jason: Jsem zpátky v práci, šéf už práská bičem. Nemůžu tomu věřit, ale už teď mi Killorgally chybí.

Fliss: Doufám, že tvůj nový podnik půjde dobře, Izzy. Hodně štěstí.

Jason: Dej nám vědět, až se budeme moct zastavit, nikdy jsem na hradě nebydlel.

Hannah: Hodně štěstí s vařením!

Usmála se na telefon. Všichni jí budou chybět, ale nejvíc Hannah, Fliss a Jason, kteří jí byli věkově nejbližší. Zbylí starší dva, Alan a Meredith, se během pobytu v Irsku k velké radosti všech dali dohromady. Izzy se postavila a oddechla si. Teď, když se konečně uklidnila, bylo načase najít matku a zjistit, jak je to s Rossem Strathallanem a jak rychle se ho může zbavit a získat zpět svou kuchyni.

Kapitola 2

Vrátila se a s úlevou zjistila, že kuchyň je prázdná, ale zrovna když se s pocitem vděčnosti poprvé napila čaje, otevřely se dveře a vešel šlachovitý muž s prošedivělými vlasy, ve kterých ještě zbývalo pár vybledle rezavých pramínků.

„Ach, děvče, jsi zpátky. Viděl jsem přijíždět auto po silnici.“

„Duncane, jak se máš?“ Usmála se na něj. Na hradě pracoval víc jak dvacet let a měl už být v dávno důchodu, ale nabídl se, že jí pomůže s čímkoli, co bude s péčí o panství souviset.

„Jde to, jde to. Jak bylo v Irsku?“

„Dost dobře,“ pokývala hlavou. „Už si vařením neuříznu ostudu.“ Kdykoli promluvila s Duncanem, její přízvuk zesílil. „Dáš si šálek čaje?“

„Aye. Mám toho spoustu, co ti musím vyprávět,“ potřásl hlavou a zacvakal zuby.

„Dobře,“ souhlasila a začala mu chystat šálek.

„Mám tu nabídku od stavbařů na opravu střechy.“

„To je skvělé, díky, Duncane.“ Vděčně se na něj usmála, ohromená jeho pamětí. Mluvili o tom už před šesti týdny a on to za dobu její nepřítomnosti nezapomněl zařídit.

Věnoval jí odměřený úsměv. „Nemyslím si, že mi budeš děkovat, až uvidíš odhad. Ta střecha je trochu horší, než jsme si mysleli.“

„O kolik horší?“ zeptala se Izzy a sevřela v rukou šálek, jako by jí jeho teplo mohlo poskytnout útěchu.

Duncan chvíli kroutil rty do různých komických tvarů.

„Tak ven s tím.“

„Vypadá to na dvacet tisíc. Minimálně.“

Čaj jí v žaludku zavířil a zvedl vlnu nevolnosti. „To je hodně peněz.“

„Nejdřív by to mohli jen trochu vyspravit, ale celá ta část nad východním křídlem potřebuje vyměnit.“

Izzy otupěle přikývla a snažila se, aby se jí neudělalo špatně.

„Na druhou stranu, slepice pořád snášejí.“

„Skvělé,“ usmála se slabě.

„Takže nebudeme mít hlad!“ Věnoval jí veselý úsměv. „Jsem rád, že jsi zpátky, děvče.“ Jeho tvář na okamžik potemněla. „Je moc dobře, že jsi zpátky. Xanthe mě posledních pár týdnů nutila běhat po domě jako blázen. Rád si odpočinu. Moc rád.“

Izzy se na něj jemně usmála a přemýšlela, co proboha její matka vyváděla.

„Raději ji půjdu najít. Ještě jsem ji neviděla.“

„Nezměnila se,“ konstatoval Duncan a sevřel rty do rovné linky.

~

Když o několik minut později vyšla na hlavní chodbu, z patra nad ní se ozvalo volání hlasem silným jako lodní siréna. „Izzy, miláčku! Jsi doma!“

Její matka se naklonila přes dřevěné zábradlí a pokynula jí jako Její královská Výsost z královské jachty Britannia připlouvající do doku.

„Ano, Xanthe, jsem doma,“ zamumlala si Izzy pro sebe, zatímco její matka vesele hopkala ze schodů, div se nezamotala do vrstev šeříkového šifonu vznášejícího se kolem jejích nohou. Dole pod schody stiskla Izzy ramena a ladící lila peříčko fascinátoru, usazeného jako exotický pták na ohnivě rudých kadeřích, Izzy málem vypíchlo oko. „Miláčku, podívej se na ty tmavé kruhy pod očima. Musíme ti sehnat okurku.“

„Proč byl v kuchyni ten cizí chlap?“

Matka si povýšeně potáhla z cigarety ve špičce posázené kamínky a nezbedně se ušklíbla. „Hezký, co? Ta ramena. Má v sobě něco z Jamieho Frasera. Myslela jsem si, že bychom si ho mohly nechat.“

Izzy vyprskla smíchy. Její matka byla naprosto šílená, ale nemělo smysl se s ní snažit hádat, už dávno se naučila, že je to kontraproduktivní. „Jsi nenapravitelná. Co tady dělá? Myslí si, že tu zůstane tři měsíce.“

„Ano,“ potvrdila Xanthe a vypadala spokojená sama se sebou. „Paní McPhersonová, ta ženská, co vede poštu, ta s těmi zuby… myslíš, že tady mají zubaře? Mám pocit, že mám trochu uvolněnou plombu…“

Izzy si povzdechla. Její matka uměla skvěle odbočovat od tématu.

„Co ta paní McPhersonová?“

„No, to ona ho sem před pár týdny poslala. Věděla – samozřejmě, že to věděla, dělá na poště, tam vědí vždycky všechno, že jo – a řekla mu, že plánujeme otevřít hotel. A on chtěl někde bydlet v naprostém klidu, a protože nemáme žádné další hosty, myslela jsem, že se na to skvěle hodíme.“

„Nemáme žádné další hosty, protože na ně nejsme připraveni.“ Izzy zaskřípala zuby.

„Pche, zlatíčko. Máme pokoje. Měla bys vidět, co jsem udělala s přijímacím salonkem, zatímco jsi byla pryč. A on se o sebe docela rád stará sám. Vlastně ho skoro nevídám. Což je škoda, dá se na něj koukat.“

„O to nejde.“ Izzy polkla a desetkrát stiskla ukazováček mezi palcem a prstem druhé ruky.

„Slíbil, že ani nebudeme vědět, že je tady.“ Matčin hlas, už tak dost zvučný, zesílil o dalších pár decibelů. „Je to spisovatel. Profesor historie na prázdninách. Vážně, drahoušku, celé dny tráví ve svém pokoji, pak se jde projít a zas tam tráví celé noci. Vlastně hrozná nuda, i když doufám, že je to jeden z těch vysokých, tmavých a zádumčivých typů. Tichá voda a tak. Myslíš, že pod tím klidným zevnějškem bublá nějaká vášeň? I když, s ním vážně nejsou žádné problémy. A teď se pojď podívat, co jsem udělala.“

Než Izzy stačila říct další slovo, matka odplula na svém fialovém obláčku. Izzy ji s rozhořčeným povzdechem následovala přes halu do severní chodby a pak další chodbou s prodřeným tartanovým kobercem, místy přilepeným lesklou šedou lepicí páskou. Samozřejmě bylo nutné ho vyměnit dřív, než někdo o jeden z odřených okrajů zakopne a zlomí si vaz. Další důvod, proč ještě nemohli mít hosty. Bezpečáci a hygiena by si tu podávali dveře.

„A ještě jedna věc. Proč na věži vlaje lebka se zkříženými hnáty?“

„Není to legrace? Našla jsem ji v jednom z kufrů na půdě a řekla jsem si, proč ne. Bude sousedům ukazovat, že jsme doma.“

Izzy se usmála. Typická Xanthe.

~

„Ta-dá!“ zahalasila Xanthe a otevřela dveře.

Izzy vstoupila do místnosti, která měla čtyři velká okna s výhledem na jezero a další dvě okna na boční stěně. Světlo tu bylo vždycky nádherné, a to až do té míry, že bohužel zvýrazňovalo vybledlou malbu na stěnách, bujnou sbírku pavučin kolem zaprášených štuků na stropě a sluncem vybělené čalounění nábytku – ale to všechno bylo pryč.

„Panebože!“ vykřikla Izzy. „To je nádhera.“

Matka pokoj kompletně zrenovovala. Stěny pokrývala vkusná jemně zelená barva, která se nejspíš jmenovala nějak jako lesní šalvěj nebo hluboká tráva, složité štuky na stropě byly vybělené a okna po obou stranách římských rolet zdobily závěsy z povědomých přepychových látek. Izzy poznávala některé obrazy a starožitnosti z jiných částí hradu, které sem přenesli, aby vznikl útulný, stylový salon.

„Já vím,“ souhlasila Xanthe samolibě.

„Jak jsi to…?“ I když matka byla nesmírně kreativní, nebyla dostatečně praktická. Na druhou stranu, když se pro něco rozhodla, dokázala být také nesmírně tvrdohlavá a odhodlaná, zvlášť když chtěla někomu dokázat, že se mýlil.

„Vyhnala jsem Duncana z kanceláře a on mi pomohl přestěhovat nábytek.“ Izzy na ni zírala. „Nemáš snad ráda plédy? Sáhni si, jak jsou měkké. Vyrobila jsem je ze starých dek, které jsem našla v několika kufrech na půdě. To je taková zábava se v nich přehrabovat. Musím říct, že se tenkrát o domácnost řádně starali, všechno bylo zabalené v naftalínu. Záclony jsem vyrobila z několika párů závěsů z jedné ložnice. Na okrajích už byly vybledlé, ale většina látky se dala použít. A ty závěsy jsou na ozdobu, udělala jsem je z původních a odstřihla všechny části poškozené od slunce. Pěkné, že?“

Izzy musela uznat, že ano. „Velmi vynalézavé. Odvedla jsi skvělou práci, mami.“

„Vynalézavost je moje druhé jméno a jmenuji se Xanthe, miláčku,“ opravila ji matka.

„Tenhle pokoj je jako nový.“ Izzy se odmlčela a znovu se zadívala na vymalované stěny. „Ty jsi vymalovala?“

Xanthe se zasmála. „Proboha, ne, mám tu chlapa, miláčku.“ Mávla lesklými nehty. „Na míle daleko není nikdo, kdo by mi udělal nehty. Odvedl skvělou práci, i když jsem nejdřív musela sehnat někoho, kdo by stěny přeštukoval.“

Izzy zalapala po dechu. „Kolik to stálo?“

Vrazila ruce do kapes džínů a skřípala zuby v napodobenině úsměvu. Už o tom mluvily. Izzy se chystala udělat podobné práce sama, aby ušetřila peníze – no, samozřejmě ne štukování, ale třeba vyplňování prasklin a podobné opravy.

Matka se na Izzyin vkus usmála až příliš samolibě. „Vím, na co myslíš. Nemůžeme si to dovolit, ale…“ Poklepala si na nos.

„Dohodly jsme se, že co nejvíc práce uděláme samy.“ Malování byla rozhodně jedna z věcí, kterou by Izzy zvládla sama.

„Na něco zapomínáš.“

Izzy se na matku zadívala. „Co?“

„Profesor Strathallan zaplatil první měsíc předem.“

Profesor! Co se stalo s muži v tvídovém saku se záplatami na loktech? Neměli snad profesoři vypadat právě takhle nudně? A ne jako Thor na dovolené.

„Jeho peníze malování a štukování pokryly, a víc než to.“ Xanthe s nadutou nadřazeností nakrčila nos. Izzy překvapilo, že si neodfrkla, aby svůj názor zdůraznila. „A ještě se toho chystá víc.“

Izzy zavřela oči. Hrozila se pomyšlení na to, jak málo si její matka řekla za nájem. O penězích neměla ani ponětí, protékaly jí mezi prsty rychleji než voda. Jak znala Xanthe, nejspíš by to nepokrylo ani náklady na vytápění jeho pokoje. Což bylo o důvod víc ho požádat, aby odešel. Přicházely by o peníze.

„Kolik jsi mu naúčtovala?“ zeptala se, jako by ji to jen lehce zajímalo, místo aby se bála odpovědi.

„Pět set liber.“

„Pět set liber za tři měsíce!“

„Nebuď hloupá, miláčku. Co si o mně myslíš? Že jsem pitomá? To je za týden.“

„Cože!“ vyjekla Izzy a oči se jí rozšířily šokem.

„Ano, dva tisíce za první měsíc předem. Přišlo mi to fér. Má hrad jen pro sebe. A…“ Xanthe se na chvíli naparovala, „ty peníze potřebujeme, nezapomeň. A taky jsem…“

„Ale my mu ani nedáváme najíst!“ Izzy se najednou rozbouřila krev nad tou trapností.

Xanthe pokrčila rameny. „Nezdá se, že by mu to vadilo. Dokud má svůj klid a pokoj. Na tom nejvíc trval, proto jsem ho strčila na konec západní chodby. Víš, do toho pokoje s tím hrozným obrazem jelenů v říji.“

Izzy na chvíli ztratila řeč a pak se začala smát. Matka ji nikdy nepřestávala překvapovat, a pokud ten muž s takovou částkou souhlasil, nebyla v tuto chvíli v pozici, aby jí to mohla vyčítat. Sakra, bude se mu muset omluvit a nechat ho tu aspoň do konce měsíce, ale v listopadu a prosinci tu zůstat nemůže, na to měla příliš mnoho práce. Překážel by a při všech těch stavebních pracích by v žádném případě neměl klid.

„Upřímně, Izzy, nevím, proč si myslíš, že jsem tak marná.“ Pírko na fascinátoru se pohybovalo sem a tam a odráželo její rozhořčení.

Izzy vzala matku pod paží. „Ne, myslím si, že jsi skvělá a tenhle pokoj vypadá úžasně. Kde myslíš, že bychom měly začít příště?“

„No,“ šibalsky a samolibě se usmála. „Pojď se podívat do jídelny. A chci ti říct ještě něco. Zbavila jsem se té příšerné vycpané lasičky.“

~

„Páni, prostě páni!“ rozhlížela se Izzy o chvilku později po velkolepé nádheře jídelny, když ji matka zavedla do nově vyzdobené místnosti.

Xanthe se usmívala a naparovala se se samolibým uspokojením páva, který předvádí své nádherné peří. „Dobré, že?“

Xanthe nejen shromáždila vybraný leštěný nábytek, ale také prostřela dlouhý stůl pro dvacet osob spoustou třpytivého křišťálu, naleštěných stříbrných příborů a jemného porcelánu, spolu se zářivě čistými damaškovými ubrousky a odpovídajícím ubrusem. Velká špaletová okna rámovaly výrazné zelené závěsy a Xanthe nechala do každého z oken vyrobit nové polštáře na sedátka.

Uprostřed stolu vytvořila girlandu ze zlatých jedlových šišek a svíček, proplétající se středem a na obou stranách zakončenou dvěma obrovskými zlatými jeleními svícny, do jejichž paroží byly umístěny malé bílé svíčky.

„Páni, Xanthe, vypadá to úžasně. Vánoce přišly brzy.“

„Já vím, na Instagramu jsem měla tolik lajků. O vánoční rezervace máme postaráno.“

Izzy přikývla. „Možná příští rok. Letos je to ještě příliš brzy. Je toho tolik, co musíme udělat. Vezmi si, kolik pokojů musíme připravit.“

„Isabel Margaret Mary McBrideová! Někdy si myslím, že jsi zdědila příliš mnoho genů po mé babičce, byla to taky taková mrzutá stará můra.“

„Nebo možná měla trochu zdravého rozumu,“ obrátila Izzy oči v sloup.

„Kde je tvůj smysl pro dobrodružství?“

„Xanthe, nejsme připraveni pořádat vánoční večírek, leda by nám zaplatili nehoráznou sumu.“

Xanthe rázně přešla místnost a chvíli si pohrávala se svíčkou v jelením svícnu, než ji zapálila, a stejně si počínala i se všemi svíčkami rozestavěnými uprostřed stolu a ukrytými mezi břečťanem a zelení. „A co kdyby chtěli zaplatit pětadvacet?“

„Dvacet pět čeho?“

„Tisíc!“ vyštěkla Xanthe s povýšeným podrážděním.

„Řekla bych, že jim přeskočilo.“ Za takové peníze by lidé očekávali catering na úrovni a drahý alkohol.

„Přeskočilo nebo ne,“ otočila se s dramatickým gestem a nebezpečně zamávala sirkou ve vzduchu. „Mám skvělou zprávu.“

Izzy si ještě pořád prohlížela čerstvě vymalované stěny a nátěry. Peníze profesora Strathallana už byly zjevně utraceny.

„Nechceš to vědět?“ zaštěbetala Xanthe a oči jí zářily téměř horečným vzrušením.

„Co nechci vědět?“ zeptala se Izzy, stále ještě rozptýlená počty ve své hlavě. Z jeho peněz nemohlo zbýt vůbec nic.

„Já,“ Xanthe si založila ruce na hrudi a vypadala nadmíru spokojená sama se sebou, což v Izzy okamžitě vyvolalo neblahou předtuchu, „jsem hrad pronajala na Vánoce.“

„Cože?“ Izzy se narovnala. „To nemůžeš.“

„Udělala jsem to.“

Izzy obrátila oči a zírala na matku. „Neříkej mi, že si nějaký miliardář všiml tvého příspěvku na Instagramu a nabídl nám víc než dvacet tisíc liber, aby mohl přijet na Vánoce.“

Na matčině tváři se zračilo podráždění svádějící boj s triumfem a pocitem nadřazenosti.

„Vlastně ano, slečno Chytrá.“

Izzy přimhouřila oči.

„Je to pravda. Asistent jistého pana Cartera-Jonese mi poslal zprávu, že hrad Kinlochleven je přesně to místo, které hledají. Tak jsem odpověděla…“ při té vzpomínce jí zacukaly koutky, „že je velmi exkluzivní a není k mání za méně než dvacet tisíc liber na týden. Zeptal se, jestli to uděláme za pětadvacet, a tak jsem souhlasila.“

Izzy na ni upřeně zírala. „P-pětadvacet… tisíc liber. To… to si děláš srandu.“

„Ne, nedělám.“

„Ale není možné, abychom…“

„Upřímně, Izzy, některým lidem se nezavděčíš. Říkáš, že potřebujeme peníze. Zařídila jsem to a ty s tím máš zas problém. Co je to s tebou?“

„Ma– Xanthe, za takové peníze budou chtít luxusní šestihvězdičkový, nadstandardní, de luxe pobyt.“ Izzy zavrtěla hlavou. „A jsi si jistá, že to není výmysl?“

„Izzy, i ty jsi určitě slyšela o Carter-Jonesově majetku, dělá trenky, vždyť víš. To se docela hodí do Skotska, domova kiltů, pod kterými, jak víme, většina mužů nechává všechno volně viset. Jeho žena má prý skotské předky a vždycky o tom snila. Už jsem mu řekla, že potřebujeme zálohu sedm tisíc liber, abychom rezervaci potvrdili.“

„No to je něco,“ zamumlala Izzy. Co když to byl jeden z těch falešných instagramových účtů? „Tím se jeho důvěryhodnost vyřeší.“

„Dnes ráno peníze převedl na bankovní účet.“

„Cože?“ Izzy na matku zamrkala. „Vážně?“

„Ach vy malověrní. Ano.“ Odmlčela se. „Můžeme je použít na přípravu pokojů. Viděla jsem ty nejkrásnější tapety.“

„Mami, Vánoce jsou už za šest týdnů. To je málo času.“

„Pche, nebuď hloupá. Kde je vůle, tam je cesta. Jsem si jistá, že můžeme najmout někoho z vesnice, aby nám pomohl s výzdobou a úklidem, pokud to bude potřeba.“

Izzy si sevřela ret mezi zuby a úzkostlivě se do něj kousla. „Kolik lidí přijede?“ V hlavě se jí už honily myšlenky na to, co všechno je potřeba udělat.

„Zatím čtyři, ale říkal, že možná ještě jeden nebo dva přibudou. Nechám tě o tom přemýšlet. Papapa.“

Když matka odplouvala v obláčku parfému a spokojenosti, Izzy tam seděla a zírala na dveře. Dvacet pět tisíc liber. To bylo hodně peněz. Dost na opravu střechy i na zaplacení renovací a oprav, pokud je Xanthe všechny neutratí za tapety. Měly na to šest týdnů. Zavrtěla hlavou. Dalo by se to zvládnout.

S penězi od Carter-Jonese a profesora Strathallana by to mohla dokázat…

Kapitola 3

Izzy podupávala nohou a dívala se na hodinky. Doufala, že hned poránu zastihne profesora Strathallana, ale bohužel po něm našla jen teplou konvici a čistou misku na cereálie na odkapávači, z čehož usoudila, že je zřejmě ranní ptáče. Zdálo se, že je také tichý, nenápadný a soběstačný, protože v Izzyině nepřítomnosti matka nezajišťovala stlaní postelí ani úklid, takže ta přemrštěná částka, kterou mu Xanthe naúčtovala, byla docela trapná a byl to další důvod, proč nemohl zůstat. Za tu cenu by mu měly poskytovat lepší služby, a přestože by ji obsluhování jednoho hosta příliš nezatěžovalo, potřebovala se spíš soustředit na to, aby hrad modernizovala a vymalovala, než aby se o profesora musela starat nebo ho obskakovat.

Izzy chvíli váhala, pak v náhlém záchvatu odhodlání odložila zápisník a pero a vystřelila z kuchyně, lehce vyběhla po schodech a kolem řady strnulých portrétů mužů a jejich manželek, které na ni přísně hleděly z pozlacených rámů. Připomnělo jí to všechny lidi, kteří obývali hrad před ní. Když procházela chodbou k Rossovu pokoji, zpomalila a u dveří na okamžik zaváhala. Nervozita ji přemohla, než si řekla, že už byl očividně vzhůru, takže ho nebude budit ani rušit.

S nepatrně větší sebejistotou zaklepala důrazně na dveře, klouby zabušila na leštěné dřevo. Čekala, ale nikdo neodpovídal. Byl tam? Možná se šel projít. Zaklepala podruhé a opět čekala na odpověď. Když se žádné nedočkala, chtěla zkusit otevřít dveře, ale napadlo ji, že to ještě zkontroluje. „Pane Strathallane!“ zavolala. Stále žádná odpověď. Zaklepala potřetí a už se chystala otevřít dveře, ale zaslechla zřetelnou ránu a hlasité: „Pro lásku boží.“

Jejda. Nezněl zrovna šťastně.

Zalitovala, že ho obtěžovala, zvlášť když se mu chystala říct, že mu už dlouho nebudou moct zaručit jeho klid a že tu nemůže zůstat. Dveře z masivního dřeva se otevřely a zakývaly se v obrovských pantech. Ross Strathallan před ní stál zachmuřený, napětí z něj čišelo a tmavé obočí měl stažené do dvou zlostných čar. Skoro couvla.

„Co chcete?“ zeptal se a slova z něho vyletěla tak rychle, že jí chvíli trvalo, než si je přebrala a pochopila jejich smysl. Byla tak překvapená, až ztratila řeč.

„Já… ehm…“

Tmavomodré oči se do ní znuděně vpíjely a jí bylo trapně. Překřížila nohy jako puberťačka a zase nevěděla, co s rukama.

„Pracuju. Je to naléhavé?“

„Ehm, ne,“ pípla nejistě jako přiškrcené morče a tváře jí zrudly v horkém návalu rozpaků a ponížení.

„Slečno McBrideová, dal jsem vám jasně najevo, že mě nemáte rušit. Proto jsem sem přišel a proto bohatě platím za klid a ticho.“ Nebylo možné si nevšimnout prudkého důrazu, který na ta dvě slova položil. Se zlostným pohledem zavrtěl hlavou, jako by byl odsouzený jednat s idioty, a začal zavírat dveře. Izzy se ani nezmohla na to, aby něco řekla, a zůstala stát na místě, když jí zavřel dveře před nosem.

„No, ke všem…“ zamumlala si pro sebe, když se konečně vzpamatovala, „to je ale hrubián!“

~

O deset minut později pochodovala přes dlážděné nádvoří a nesla termohrnek s čajem do hradní kanceláře. Duncan šálek čaje nikdy neodmítl a ona potřebovala vypadnout z domu. V duchu si do rytmu podrážděných kroků diktovala chladně zdvořilý dopis o vystěhování, který by ráda s velkým potěšením strčila pod jeho dveře ještě dnes.

Vážený pane

S lítostí… Ne, vůbec toho nelitovala.

Vážený pane, musím vás požádat, abyste ke konci měsíce vyklidil svůj pokoj.

Zase ne, ona ho nežádala, ona mu to oznamovala.

Vážený pane, berte prosím tento dopis jako výzvu, abyste do konce měsíce vyklidil svůj pokoj. Vlastně by to měla udělat, s okamžitou platností, ale to by nebylo moc profesionální, mohlo by to znít trochu hystericky.

Možná: Vážený pane, berte prosím tento dopis jako výzvu, abyste do pátku vyklidil svůj pokoj.

Tak, to bylo lepší. Potěšena, že si to všechno v hlavě srovnala, otevřela dveře do kanceláře a zastavila se na prahu, aby nasála slabě zatuchlý pach. V místnosti byla rozkošná změť papírů, starých fotografií, kousků neidentifikovatelného vybavení a železného haraburdí, o jehož původním využití se mohla jen dohadovat. Ačkoli to bylo do značné míry Duncanovo království, milovala ten závan historie a věcí předávaných z generace na generaci, který místností prostupoval. Duncan pracoval na panství posledních dvacet let, a přestože se s ním Izzy seznámila teprve před odjezdem do Irska, rychle si ho oblíbila. Zdálo se, že on na oplátku oceňuje její touhu učit se a dělat, co může, aby panství udržela co nejdéle. Dostával od panství důchod, o což bylo naštěstí postaráno, a mohl žít ve svém domku, jak dlouho chtěl.

„Dobré ráno, Duncane.“

„Ach, Isabel, děvče.“ Vzhlédl od staromódní účetní knihy, do které mžoural přes lupu. Izzy si při své předchozí návštěvě všimla, že by potřeboval čtecí brýle, ale to on rázně odmítl s tím, že vidí dost dobře, a aby Izzy byla spravedlivá, viděl mimořádně dobře na dálku. Jelena schovaného v porostu na úbočí kopce viděl na míli daleko.

„Nechal jsem ti poslat fajnovou zásilku z farmářskýho obchodu,“ šťouchl do krabice na stole, přetékající potravinami a zeleninou. „Říkal jsem si, že tvoji mámu to asi ani nenapadne.“

„Díky, Duncane, to se moc hodí. Musím se tam někdy vypravit a podívat se, co mají.“ Vrhla letmý pohled na zeleninu. S trochou pýchy si uvědomila, že by mohla uplatnit některé ze svých kuchařských dovedností. Nemohla se dočkat, až začne. „Můžu udělat polévku k obědu. Jestli chceš, nechám hrnec na plotně a můžeš si dát, kdykoli budeš chtít.“

Měla pocit, že se o Duncana už dlouho nikdo nestaral, a docela se jí líbila představa, že by pro něj mohla něco udělat.

„Díky, děvče. To je od tebe moc milý. Už dlouho jsem neměl domácí polívku.“ Zářivě se usmál. Byla ráda, že to navrhla. „Tak, kde chceš začít?“

„Od začátku?“ usmála se Izzy nejistě. „Vím, že to nebudou dobré zprávy.“ Podívala se na štos papírů vedle jeho lokte. „Ale musím začít pracovat na zařizování pokojů. Věděl jsi, že Xanthe už přijala rezervaci?“

„Ale, nevyšiluj, zvládneme to.“

Duncan ji trpělivě vším provedl, včetně nezaplacených účtů za krmivo pro skotský náhorní skot, který už byl pryč až na dva kusy, s kterými se Duncan nedokázal rozloučit. Dolly a Rebu choval od telat a měl je spíš jako domácí mazlíčky. Když ji požádal, aby si je nechali, Izzy prohlédla jeho nevzrušený klid a uvědomila si, jak jsou pro něj důležité. Xanthe zažertovala, že je asi dobré dvě nechat, protože kdyby všechno ostatní selhalo, vždycky by si mohli dát steak. Izzy sebou trhla při vzpomínce na ten vyděšený pohled, kterým Duncan Xanthe probodl. Ta si jako obvykle ani nevšimla, jak byla její poznámka nevhodná.

Když se Izzy s krabicí nákupu v náručí otočila, aby se vrátila do domu, Duncan zavolal: „Ještě něco! Zapomněl jsem se zmínit. Na břehu jezera se usídlil páreček divokejch táborníků. Vypadaj docela milý a spořádaný. Nenechali po sobě žádnej svinčík a neškodí, ale myslel jsem, že bys to měla vědět.“

„Dobře, díky, Duncane. Možná se na ně zajdu podívat.“ Na rozdíl od zbytku Spojeného království bylo ve Skotsku divoké táboření legální a lidé měli volný přístup na jakoukoli nezabezpečenou půdu. Izzy si pomyslela, že je to docela hezké – jediné, co jí na zdědění hradu nebylo příjemné, bylo to, že se stala vlastníkem půdy. Půda přece patřila všem, ne? Stejně jako tvorové, kteří se po ní potulovali. Vlastnit ji jí připadalo jako lidská arogance, představa správcovství se jí zamlouvala mnohem víc. Privilegium, které nikdy nebude považovat za samozřejmost.

Kapitola 4

„Tady jsi.“ Jakmile Izzy vyšla zmalé pracovny, kterou si přivlastnila, Xanthe se na ni vrhla, jako by na ni čekala. Popravdě, Izzy se tam schovávala skoro celé dopoledne. Podívala se na svůj telefon, který právě zabzučel, protože dostala odpověď na poslední zprávu vkillorgallské kuchařské skupině: Mám tunu mrkve. Nějaké návrhy, recepty?

Fliss: Tady máš recept na polévku zmrkve azázvoru. Ideální pro podzimní den.

Izzy se nemohla dočkat, až se vrátí do kuchyně. „Rozhodla jsem se začít sranním salonkem, hosté budou potřebovat víc než jeden obývací pokoj,“ oznámila Xanthe, jako by šlo ovýznamné prohlášení kpubliku vzaplněném sále, ane kdceři na chodbě. „Arozhodla jsem, který pokoj může být pro Carter-Jonesovi hlavní ložnicí.“

„Skvělé,“ pokývala Izzy, aniž tomu věnovala pozornost; pořád myslela na jídlo.

Vkuchyni vybrala několik mrkví na polévku podle Flissina receptu. Na přípravu pořádného vývaru nebyl čas, takže dokud se tu víc nezabydlí, bude muset stačit kostka zeleninového bujonu. Snadná polévka zmrkve azázvoru zahřeje abude se hodit ke chlebu, který upekla. Stále se nemohla vzpamatovat ztoho, jak snadné je skoro zničeho udělat chleba. Než šla na kuchařský kurz, byl pro ni chléb něco, co se kupuje vsupermarketu. Domácí chléb chutnal mnohem lépe achystala se nakoupit několik různých typů mouky, aby mohla experimentovat. Až bude hotel otevřený, bude hostům kobědu nabízet sezónní polévku dne spolu sdomácím chlebem amístním sýrem nebo připravovat obědové balíčky pro turisty chystající se na výlet.

Pustila si rádio, pobrukovala si písničku od Proclaimers ocestě dlouhé pět set mil, soustředěně loupala akrájela čerstvou mrkev avdechovala voňavou bylinkovou vůni kostky bujonu, kterou zalila vroucí vodou.

Ztracená ve svých myšlenkách se loudala po kuchyni, lehce se pohybovala kolem velkého stolu zvoskované borovice, který zabíral polovinu místnosti.

„Něco tu voní.“

Izzy se otočila, neslyšela nikoho vcházet.

„Profesor Strathallan,“ pokývla rezervovaně hlavou. Nebyla si jistá, jak se kněmu má po dnešním nevrlém ranním setkání chovat. Bohužel to byl platící host, takže na něj nemohla být hrubá. Ne když tak nutně potřebovala jeho peníze.

„Jen Ross,“ ušklíbl se. „Profesor Strathallan zní jako relikt zviktoriánské doby.“

„Jak si přejete,“ odpověděla azněla jako služka zPanství Downtown. Ještě nikdy vživotě neřekla „jak si přejete“!

Ross zvedl to své výrazné obočí. „To je velmi formální.“

„Onic víc než slečna McBrideová.“

„Ach, ano. Ráno jste se mnou chtěla mluvit.“

Izzy se kněmu otočila zády apředstírala, že míchá směs na polévku, zatímco se snažila uspořádat si myšlenky. Rozumně vzato, vžádném případě ho nemohla požádat, aby odešel, potřebovala jeho peníze, ale bylo pro ni velmi těžké být kněmu zdvořilá. Zhluboka se nadechla anasadila úsměv.

„Vlastně jsem se vám chtěla omluvit za včerejšek. Xanthe mi neřekla, že někomu pronajala pokoj. Neměla jsem tušení, kdo jste.“

„Aha, tak tím se to vysvětluje, slečno McBrideová.“

Pohlédla na něj aznovu se jí zamotal jazyk, když se snažila opravit své jméno: „Jsem McBrideová… jsem McBrideová Izzy. Tedy Izzy McBrideová.“ Proč na ni tak působil?

„Dobře, McBrideová Izzy. Uznávám, že jste nevěděla, kdo jsem aco dělám ve vaší kuchyni.“

Izzy si nechala pro sebe, jak je to od něj velkorysé, zatímco pokračoval: „Xanthe na mě působí jako impulzivní dáma.“

„Všimla jsem si, že vkoši na tříděný odpad je už několik plechovek.“

Ušklíbl se apokrčil rameny.

Izzy se zamračila. Ačkoli byl poměrně nenápadný auklízel po sobě, nepřipadalo jí správné, aby jedl tak jednoduše, když ona umí vařit apotřebuje si procvičit své dovednosti.

„Ano.“

~

„Aha.“