Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Slovník vznikl v rámci projektu Interní grantové soutěže Pedagogické fakulty Univerzity Hradec Králové Inovace předmětu Sociální patologie a prevence v rámci společného základu učitelství.

PhDr. Václav Bělík, Ph.D.
Mgr. Stanislava Hoferková, Ph.D.
prof. PhDr. Blahoslav Kraus, CSc. a kol.

Slovník sociální patologie

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6712. publikaci

Autorský kolektiv:
JUDr. Miroslav Antl (antm)
PhDr. Václav Bělík, Ph.D. (belv)
Mgr. Stanislava Hoferková, Ph.D. (hofs)
PhDr. Jan Hubert (hubj)
doc. PhDr. Iva Jedličková, CSc. (jedi)
PhDr. Josef Kasal, Ph.D. (kasj)
prof. PhDr. Blahoslav Kraus, CSc. (krab)
PhDr. Jiří Kučírek, CSc. (kucj)
PhDr. Stanislav Pelcák, Ph.D. (pels)
Mgr. Tereza Raszková (rast)
Ing. Eva Šimková, Ph.D. (sime)
Mgr. Lucie Šprachalová (spral)

Recenzovali:
prof. PhDr. Peter Ondrejkovič, CSc.
doc. PhDr. Jitka Skopalová, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Jazykový redaktor PhDr. Dana Pokorná
Sazba a zlom Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2017

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Photo © Depositphotos / t_n_06

ISBN 978-80-271-9968-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9967-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0599-1 (print)

Úvod

Slovník sociální patologie je v českém prostředí první publikací tohoto druhu. Sociální patologii můžeme vnímat jako mezioborovou vědní disciplínu, která vychází především ze sociologie, ale prolíná se řadou dalších oborů – pedagogikou, psychologií, kriminologií, adiktologií a dalšími. Předmětem zájmu sociální patologie je studium negativních společenských jevů, jejich etiologie, stav, způsoby řešení, ale také možnosti prevence.

Kolektiv autorů, kteří se na publikaci podíleli, tvoří akademičtí pracovníci katedry sociální patologie a sociologie Pedagogické fakulty Univerzity Hradec Králové. Ti se v rámci své odbornosti zabývají tématy, která se z různých úhlů pohledu vztahují k problematice sociální patologie. Výběr pojmů prošel téměř dvouletým procesem se snahou a cílem, aby vybraná hesla co nejvíce charakterizovala frekventované termíny v rámci odborné terminologie oboru. Obsahově byly pojmy vymezeny tak, aby byl jejich význam vysvětlen z úhlu pohledu sociální patologie (např. pojem → škola).

Slovník je určen především studentům oboru sociální patologie a prevence, ale také studentům a zájemcům o obory blízké, jako jsou například sociální pedagogika, etopedie, sociální práce, adiktologie. Další cílovou skupinou je odborná veřejnost se zájmem o danou problematiku včetně uchazečů o obor sociální patologie.

Slovník si klade za cíl popsat frekventované pojmy z oboru sociální patologie. Už na počátku příprav jsme si vymezili, že nebude obsahovat jména osobností nebo teoretické koncepce, které by se k problematice sociální patologie mohly vztahovat (ty jsou již dostatečně popsány v učebnicích sociální patologie). Důvodem jsou omezené možnosti publikace po stránce plánovaného rozsahu, který by byl při plném vymezení mezioborovosti problematiky jistě obrovský.

Z textu je zřejmé, že existovalo několik cest pro získávání zdrojů informací pro slovník. Byla to především česká a zahraniční odborná literatura jak monografického, tak časopiseckého charakteru, jiné odborné slovníky z příbuzných oborů a také vlastní zkušenosti autorů publikace jak z vědeckého působení v oblasti sociální patologie, tak z praxe. Pojmy jsou v publikaci řazeny abecedně a je u nich uvedena použitá literatura. U pojmů, které obsahují odkaz na zákon či další právní normy, doporučujeme ověřit si jejich aktuální platnost. V závěru slovníku je zařazen kompletní seznam zdrojů, z nichž autoři čerpali.

Rádi bychom, aby Slovník sociální patologie pomohl diskurzu sociální patologie ve společnosti pomocí jednoznačného vymezení často používaných hesel. Věříme, že pro zvolené cílové skupiny bude takto pojatý slovník přínosem.

Za kolektiv autorů Václav Bělík, Stanislava Hoferková a Blahoslav Kraus

Slovník

A

aberantní chování

Viz → chování aberantní.

abnormalita (pels)

(lat. ab– zřídka, norma, ae, f.,– měřítko, míra, pravidlo, předpis, ab-normis – odchylný od řádu, nepravidelný)

Odlišnost od normy, výjimečnost, mimořádnost.

abstinenční syndrom

Viz → stav odvykání.

abúzus (krab)

(lat. usus– užití, dovednost, zvyk)

Slovo „abúzus“ (také abusus) je odvozeno ze slova „úzus“ (užít) aznamená nadměrné užívání látek. Například vsouvislosti salkoholem je abuzér ten, kdo se opije více než třikrát čtyřikrát do roka. Na rozdíl od toho „úzus“ znamená užívání látek ve shodě spředpisy, společenskými normami, vzájmu jedince ispolečnosti. Dalším pojmem vtéto souvislosti je „misúzus“– užívání látek takovým způsobem, který není vsouladu snáhledem medicíny. Nejčastěji je to vnímáno jako zneužití vnepřijatelných situacích (při těhotenství, vnemoci, při řízení motorového vozidla apod.).

Literatura: Fischer, S., Škoda, J. Sociální patologie. Závažné sociálně patologické jevy, příčiny, prevence, možnosti řešení. Praha: Grada, 2014; Kraus, B., Hroncová, J. akol. Sociální patologie. Hradec Králové: Gaudeamus, 2010; Ondrejkovič,P. Sociálna patológia. Bratislava: Veda, 2009.

adaptace (krab)

(lat. adaptare – přizpůsobit)

„Adaptace“ je vzásadě termín biologický aznamená přizpůsobení se jakéhokoliv druhu jako vlastnost živých organismů umožňující vyrovnat se spodmínkami existence. Je to typ odpovědi na dlouhodobě působící podnět, resp. změnu podmínek. Může mít podobu pasivní, kdy se jedinec mění sám– pak mluvíme oakomodaci, nebo aktivní, kdy naopak mění prostředí podle svých potřeb– jedná se oasimilaci. Člověk je vybaven různou mírou schopnosti se přizpůsobovat– adaptabilnosti. Neschopnost vyrovnávat se snovými podmínkami označujeme jako maladaptaci. S termínem se setkáváme ve vztahu kproblematice poruch chování spojených shyperaktivitou, deprivací, autismem, mentální retardací apod.

Literatura: Průcha, J., Walterová, E., Mareš, J. Pedagogický slovník. Praha: Portál, 2013; Vaněk, J. K biologickým apsychologickým zřetelům výchovy. Praha: SPN, 1972; Vojtová, V. Kapitoly zetopedie I. Přístupy kporuchám emocí achování vsoučasnosti. Brno: Masarykova univerzita, 2013.

ADHD/ADD

Viz → specifické poruchy učení achování.

adiktologie (hofs)

(lat. ad-dico– přiřknout, vydávat, addictus– závislá osoba, otrok; řec. logos– slovo, nauka, učení)

Multidisciplinární obor, který vznikl zoborů medicíny, psychologie, sociologie asociální práce. Zabývá se prevencí, léčbou avýzkumem návykových látek arůzných forem závislostního chování.

Literatura: Kalina, K. akol. Základy klinické adiktologie. Praha: Grada, 2008.

afekt (kucj)

(lat. affectus, od afficere– působit prudké vzrušení, pohnutí mysli)

Krátkodobá výrazně silná emoční reakce (zděšení, radost, vzrušení apod.), vázaná na určitý obsah, představu či vjem aprovázená vegetativními reakcemi včetně mimických projevů, tónu hlasu, pohybů, postoje. Při afektu je tendence kneuváženému jednání. Afekt tenduje ke svému jednoznačnému odreagování (může docházet ike kumulaci více afektů), jinak dochází ktzv. městnání afektu. Afektivita vyjadřuje naši schopnost pohotovosti kokamžitým reakcím na vnější podněty. Afekt je časově ohraničen. Afektivní inverze znamená přesmyk emoce do opačného směru: láska– nenávist. Přesun afektu se projevuje vpřípadech, kdy jsou situace sociálně hierarchizovány (např. člověk si vybije agresi místo na vedoucím na podřízeném pracovníkovi). Zjišťování emotivity aafektivity patří kzákladním popisům při vyšetření psychického stavu. Rozlišujeme patologické afekty, zvýšenou afektivní dráždivost, paroxysmální afekty, emoční labilitu, fobie.

Literatura: Nakonečný, M. Obecná psychologie. Praha: Stanislav Juhaňák– Triton, 2015.

agresivita (belv)

(lat. agressio– výpad, útok)

Agresivita je do jisté míry charakteristický znak osobnosti jedince nebo také postoj či vnitřní pohotovost organismu kagresi. Můžeme ji charakterizovat též jako schopnost organismu mobilizovat své síly vpřípadě ohrožení, při snaze dosáhnout cíle nebo zdolávat těžkosti.

Martínek (2015) definuje agresi jako výpad, útok vůči určitému objektu (živému ineživému), nebo nepřátelství aútočnost svýrazným záměrem ničit, ublížit. Dělíme ji na instrumentální, jejímž záměrem je dosahování určitého cíle, aemocionální, která se projevuje emocionálním rozbouřením anásledným verbálním či fyzickým útokem.

Psychologický slovník (2015) rozlišuje agresi altruistickou (k ochraně druhých), anticipující (hájení vlastního teritoria), brachiální (násilí vedené na tělo oběti), dravčí (je zaměřená na uvolnění kořisti), indukovanou (je vyvolaná súmyslem zkoumat agresivní chování), institucionální (násilné činy vykonané vrámci „lidské práce“), mateřskou (při ohrožení mláďat), přesunutou (proti organismu nebo objektu, který není zodpovědný za podnět), samčí (mezi samci téhož druhu), skupinovou (vzájemná podpora zvyšuje sílu anebezpečnost agrese), zástupnou– uvolnění agrese na zástupný cíl (boxovací pytel).

Agresor je aktivním subjektem projevu agrese, který svou agresi vede surčitým cílem (často patologickým).

Literatura: Hartl, P., Hartlová, H. Psychologický slovník. Praha: Portál, 2015; Martínek,Z. Agresivita akriminalita školní mládeže. Praha: Grada, 2015.

akutní intoxikace

Viz → intoxikace akutní.

akomodace

Viz → adaptace.

alkoholismus (krab)

(řec. aithi– pálím; arab. al kohol– nejjemnější)

Jedná se ochorobný návyk (závislost) při požívání alkoholu. Alkohol patří knejstarším anejrozšířenějším drogám po celém světě. Je to jev nebezpečný jak zhlediska jedince (poškozování zdraví), tak společnosti (vysoký výskyt dopravních nehod, trestných činů pod jeho vlivem).

Lze rozlišit čtyři stupně přístupu kalkoholu: (1) Abstinent– člověk, který nepožil alkohol vjakékoliv formě alespoň po dobu tří let. (2) Konzument– buď zásadový, pije vmírných neškodných dávkách aneopíjí se, nebo nezásadový, neopije se více než čtyřikrát do roka. (3)Abuzér (pijan)– dostává se do stadia příležitostné opilosti častěji, část těchto lidí ipoměrně pravidelně. (4) Alkoholik (závislý)– notorický pijan se všemi důsledky včetně abstinenčních příznaků. Odhaduje se, že vČeské republice je kolem 300000 závislých jedinců.

Literatura: Fischer, S., Škoda, J. Sociální patologie. Závažné sociálně patologické jevy, příčiny, prevence, možnosti řešení. Praha: Grada, 2014; Kraus, B., Hroncová,J. akol. Sociální patologie. Hradec Králové: Gaudeamus, 2010; Skála, J. Závislost na alkoholu ajiných drogách. Praha: Avicenum, 1987.

alternativní trest

Viz → trest alternativní.

altruismus (belv)

(lat. alter– druhý, 3. pád altrui– druhému)

Altruismus je způsob lidského chování ajednání, který je zaměřen na dobro druhých. Pelikán (2002, s. 111) definuje altruismus jako „chování zaměřené výhradně na blaho druhých. Významnou roli hraje soucit, který má za následek snahu zmírnit tíseň druhého člověka.“ Součástí altruismu je prosociální chování aempatie, dobročinnost anezištnost. Opakem altruismu je egoismus.

Altruismus je typický pro neziskový sektor, charitativní ajiné prosociálně zaměřené organizace ajejich pracovníky.

Literatura: Batson, C. D. The altruism question. Towards asocial-psychological answer. Hillsdale: Erlbaum, 1991; Pelikán, J. Pomáhat být. Otevřené otázky teorie provázející výchovy. Praha: Karolinum, 2002.

amnestie (rast)

(řec. amnestia– zapomenutí)

Amnestie je rozhodnutí ohromadném udělení milosti neurčitému počtu osob. Právo udělovat amnestii má vČeské republice prezident republiky. Na rozdíl od milosti, která je udělována individuálně, se amnestie týká všech anebo jen určitých skupin odsouzených atrestaných. Amnestie ve věcech trestných činů zpravidla mívá trojí podobu: abolice (příkaz, aby trestní stíhání nebylo zahajováno, lépe řečeno, aby bylo zastaveno), agraciace (prominutí nebo alespoň zmírnění uloženého trestu) arehabilitace (prominutí následků odsouzení / zahlazení odsouzení). Amnestie se vztahuje na trestné činy spáchané přede dnem jejího vyhlášení. Použití amnestie bývá zpravidla vázáno na splnění podmínek týkajících se budoucího chování osob, na které se vztahuje (např. že se ve stanovené době nedopustí další trestné činnosti).

Literatura: Jelínek, J. akol. Trestní zákoník atrestní řád spoznámkami ajudikaturou. Praha: Leges, 2009; Madar,Z. akol. Slovník českého práva. Praha: Linde, 2002.

analgetika, sedativa aanxiolytika (hofs)

(analgetikum: řec. an – bez, algia – bolest; seadativum: lat. sedativus – uklidnění; anxiolytikum: lat. anxius – znepokojující, neklidný)

Tyto látky jsou často předepisovány lékaři, některé mohou vyvolat návyk*. Analgetika jsou látky, které snižují vnímání bolesti (např. Morphin*, Codein*, Tramal, Aspirin, Brufen). Sedativa jsou látky se všeobecně zklidňujícím účinkem (řadíme sem barbituráty– např. Phenaemal*, hypnotika neboli léky na spaní– např. Rohypnol*, Hypnogen, neuroleptika, antihistaminika, antidepresiva– např. Remeron). Anxiolytika (též trankvilizéry) pozitivním způsobem ovlivňují náladu (nejč. benzodiazepinová anxiolytika– např. Diazepam*, Neurol*, Lexaurin*).

Závislost na lécích má psychickou ifyzickou složku, která je obecně velmi podceňována.

Literatura: Kalina, K. akol. Drogy adrogové závislosti. Mezioborový přístup. 1.sv. Praha: Úřad vlády České republiky, 2003.

anamnéza (pels)

(řec. anamnésis– rozpomínání, předchorobí; anamnésis personalis– anamnéza osobní, předchorobí nemocného; anamnésis familiaris– anamnéza rodinná)

Obecně je anamnéza souborem údajů obiologickém, psychickém asociálním průběhu života jedince od početí do současnosti. Anamnestické údaje získáváme vprůběhu strukturovaného rozhovoru. Hledáme časovou souvislost mezi vznikem problémů/symptomů audálostmi vživotě jedince. Vhodná je kombinace anamnézy subjektivní (sdělení dotyčného) aobjektivní (jak ji sděluje okolí). Rodinná anamnéza (RA): psychická ajiná onemocnění vrodině, psychiatrická léčba ahospitalizace upříbuzných, abúzus alkoholu, suicidiální pokus aj. Osobní anamnéza (OA): osobní historie životních období jedince od narození po současnost, včetně období před narozením. Každý odborník zabývající se člověkem ve zdraví anemoci přirozeně akcentuje odlišná hlediska (např. anamnéza medicínská, farmakologická, pedagogická, psychologická, sociální apracovní, speciálněpedagogická aj.).

Literatura: Svoboda, M., Češková, E., Kučerová, H. Psychopatologie apsychiatrie. Pro psychology aspeciální pedagogy. Praha: Portál, 2015; Orel, M. akol. Psychopatologie. Praha: Grada, 2012.

anarchie (kucj)

(řec. an-arché– anarchický)

Společenský chaos (viz → chaos), bezvládí, vzniklý při revolucích, válkách, přírodních katastrofách, spjatý se sociálním chaosem. Poprvé za Velké francouzské revoluce. Společnost, která postrádá autority (autoritas), určující všeobecně platný řád, zhroucení existující společenské hierarchie. Anarchie se také stává tématem, symbolem touhy vybraných skupin mladých lidí protestujících proti společenskému řádu, touhy postavit se tradičním zvykům apravidlům radikálními činy.

Literatura: Nozick, R. Anarchie, stát autopie. Praha: Academia, 2015.

anomie (kasj)

(řec. a– ne; nomos– zákon)

Původně stav, kdy přestávají platit zákony. Do sociologie tento pojem zavedl Émile Durkheim jako reakci na snahu zvýraznit důležitost hodnotové orientace individua při vytváření sociálních vztahů aidentifikace surčitým sociálním prostředím. Člověk se rodí do prostředí, kde je vše „připraveno“ pro jeho socializaci. Součástí tohoto prostředí jsou normy, které si člověk během socializace osvojuje. Ty mu umožňují orientovat se vsociálním prostředí, volit životní strategie. „Anomické jsou takové poměry, kdy tužby jednotlivců nejsou dostatečně regulovány společnými normami, avdůsledku toho nemají jednotlivá individua při sledování svých cílů žádné vodítko morální povahy“ (Keller, 2005). Jedinec se tak ocitá vsociálním prostředí, ve kterém dosavadní normy přestávají platit anové nejsou vytvořeny.

Literatura: Keller, J. Dějiny klasické sociologie. Praha: Sociologické nakladatelství, 2005.

anonymita (kucj)

(lat. anonymus; fr. anonyme– nejmenovaný)

Utajení osoby, skupiny či instituce buď cíleně (ochrana soukromí či institucí), nebo nezáměrně (nelze doložit např. všechny autory talmudu, protože psát své jméno bylo mnohdy interpretováno jako povyšování se). Vznik estetiky byl vznikem „autora“, „já jsem autor“, do té doby bylo autorství díla přisuzováno nadosobním vlivům (Bůh), člověk jen rozkryl, co bylo skryto. Anonymita ve výzkumu je chápána jako důvěrné sdělení, které nesmí být nikomu předáno, hromadné zpracování, skartace. Slib anonymity vede květší důvěrnosti při získávání informací.

Literatura: Kostohryz, M., Mikuláš, J. Anonymita skutečného vlastnictví ajejí zneužívání. Praha: Univerzita Karlova vPraze, Právnická fakulta, 2013.

antisemitismus (kasj)

(řec. Anti– proti; hebr. Sem– syn Noemův, semité– označení pro skupinu národů hovořících jazykem podobným hebrejštině)

Jedná se ospecifický projev nesnášenlivosti kŽidům na základě tvrzení, že „Židé mají jisté zvláštní vlastnosti aantagonismus, který na sebe přivolávají, je proto namístě. Antisemitismus svým způsobem podporují teologické úvahy křesťanů otom, že Židy je třeba pronásledovat, dokud neuznají svého Mesiáše.“ (Allport, 2004, s. 271) Hanebné zabarvení získává pojem „antisemitismus“ zejm. proto, že pronásledování Židů je od 19.století také rasově motivováno. Antisemitismus zařazují do svých ideových rámců extremistické skupiny akrajní politická hnutí apatří tak kideologiím podporujícím nesnášenlivost mezi lidmi na základě náboženství, barvy pleti akulturní odlišnosti.

Literatura: Allport, G. W. O povaze předsudků. Praha: Prostor, 2004; Chmelík, J. Extremismus ajeho právní asociologické aspekty. Praha: Linde, 2001; Messadié, G. Obecné dějiny antisemitismu. Od starověku po dvacáté století. Praha: Práh, 2000.

arteterapie (kucj)

(lat. ars, it. arte– umění; řec. therapeia– ošetřování)

Termín J. M. Charchota zdruhé poloviny 19. století, použití uměleckých technik jako nástroje diagnostiky, psychoterapie. Klade důraz na aktivitu avyužívá uvolňující katarzní aprojektivní vlastnosti lidské tvořivosti. Pro terapeutické účely používá hlavně výtvarné umění, modelování, malířské projevy či práce stextilem apod. Patří sem ale také biblioterapie (V.E.Frankl), muzikoterapie, koláže, pohybové kreace. Tématem může být kresba „čára mého života“, „můj totem (erb)“; smyslem je získat nadhled, změna hodnot, radost ztvorby. Možnost, že umělecké dílo, podobně jako obsah snů, má symbolický význam, pochází od S.Freuda.

Literatura: Jebavá, J. Úvod do arteterapie. Praha: Karolinum, 1997; Vašina, L. Arteterapie. Brno: Institut mezioborových studií, 2014.

asimilace

Viz → adaptace.

asociální chování

Viz → chování asociální.

asociálnost (kasj)

(lat. insocialis– bezohledný)

Souvisí sneschopností jedince chovat se vsouladu správními normami, společenskými hodnotami amravy. Projevuje se jako snížené společenské cítění aje jedním zrysů egoistické psychiky. Lze ji identifikovat jako poruchu osobnosti, která má urůzných jedinců rozličnou intenzitu. Asociální poruchy představují značné riziko anebezpečí pro normalitu vývoje toho, kdo se určitého druhu chování dopouští. Do této skupiny poruch chování bývá řazen celý komplex závislostního chování – krádeže, sebevražednost, ale iprojevy na první pohled banálnější. Pro prevenci je nutné si uvědomit, kdo, kdy aproč se takto chová. Odpověď na tyto otázky ovlivní výchovná opatření (Novotná, Kremličková, 1997).

Literatura: Novotná, M., Kremličková,M. Kapitoly ze speciální pedagogiky pro učitele. Praha: SPN, 1997.

B

bezdomovectví (krab)

(angl. homelessness)

Bezdomovectví zahrnuje jednání aprocesy vedoucí ke ztrátě zázemí, střechy nad hlavou, životních jistot, ksociální exkluzi. Někteří autoři upozorňují, že pro tento jev by měl být správně používán pojem „lidé bez přístřeší“ apod pojmem „bezdomovec“ by měl být vnímán člověk bez domoviny (domovské obce, vlasti). Podle okolností lze rozlišit kategorie: (1) občané ČR, (2) běženci (se statusem dočasného uprchlíka), (3)cizinci (bez občanství spovolením kdočasnému pobytu), (4) cizinci (ilegálně se pohybující po našem území).

Bezdomovectví může být vyvoláno řadou faktorů subjektivních (materiální povahy– ztráta bydlení, zaměstnání, majetku apod., či osobnostní povahy– fyzická či duševní choroba, invalidita, alkoholismus, mentální retardace, ztráta rodiny apod.) iobjektivních (jsou dány společenskými poměry, mírou nezaměstnanosti, sociální politikou státu, stavem legislativy, mírou migračních procesů apod.).

Bezdomovci netvoří homogenní sociální skupinu. Lze rozlišit vzásadě tři základní typy: (1) klasické tuláky, (2)životní ztroskotance, (3) osoby ve stavu dočasné životní krize (Horáková, 1997).

Další typologii bezdomovců lze vytvořit na základě způsobu přežívání. Vzásadě lze všechny bezdomovce rozdělit do dvou skupin: na ty, kteří využívají nabízené pomoci různých institucí aorganizací, ana ty, kteří volí alternativní způsoby přežívání (v inženýrských sítích, opuštěných domech, vparcích, lesích, na různých prostranstvích).

Literatura: Horáková, M. Současné podoby bezdomovství vČeské republice. Pilotní sonda: výzkumná zpráva. Praha: Výzkumný ústav práce asociálních věcí, 1997; Kraus, B., Hroncová, J. akol. Sociální patologie. Hradec Králové: Gaudeamus, 2010.

bída kasj)

(angl. poverty)

Odkazuje na stav, ve kterém jedinec postrádá zdroje potřebné pro obživu auspokojování dalších potřeb, vdané společnosti považovaných za samozřejmé. Bída je vnímána jako drastičtější forma chudoby (viz → chudoba). Škála různých stupňů bídy sahá od bezprostřední smrti hladem přes zvýšené riziko určitých chorob až po pouhou neschopnost participovat na službách běžně dostupných zbytku společnosti. Ve všech případech bída sociálně vyřazuje azpůsobuje sociální degradaci, marginalizuje postižené atím snižuje jejich šanci vlastní bídu překonat (Keller, 2012). Hranicí bídy se rozumí situace, kdy se daří pokrývat jen minimální náklady na základní životní potřeby, ale nejsou kryté potřeby sociálního charakteru (Duffková akol., 2008).

Literatura: Duffková, J., Urban, L., Dubský, J. Sociologie životního stylu. Plzeň: Vydavatelství anakladatelství Aleš Čeněk, 2008; Keller, J. Úvod do sociologie. Praha: Sociologické nakladatelství (SLON), 2012; Petrusek, M., Maříková,H., Vodáková, A. Velký sociologický slovník. Praha: Karolinum, 1996; Scott,J., Marshall, G. (eds.). A dictionary of sociology. Oxford: Oxford University Press, 2009.

bipartice (antm)

(lat. bipartitus – rozdělěný)

Byla zavedena novým trestním zákoníkem (2010) avychází zodstupňované typové závažnosti soudně trestných jednání (trestných činů), vyjádřené trestní sazbou. Trestné činy se dělí na přečiny azločiny. Přečiny jsou všechny nedbalostní trestné činy aty úmyslné trestné činy, za něž trestní zákon stanoví trest odnětí svobody shorní hranicí trestní sazby do pěti let. Zločiny jsou všechny trestné činy, které nejsou podle trestního zákona přečiny; zvlášť závažnými zločiny jsou ty úmyslné trestné činy, za něž trestní zákon stanoví trest odnětí svobody shorní hranicí trestní sazby nejméně deset let. Tato kategorizace trestných činů rozšířila prostor pro uplatnění alternativ aodklonů (např. podmíněné zastavení trestního stíhání) apro diferenciaci trestních sankcí.

Literatura: zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění zák. č. 306/2009 Sb. apozdějších předpisů.

bossing

Viz → šikana.

C

civilizace (kasj)

(lat. civis– občan, civilis– občanský, ale také vlídný, přívětivý; souvisí též spojmy civilitas aciviliter– zdvořilost, zdvořile)

„Současné používání pojmu je konfuzní. Civilizace bývá často dávána do vztahu kpojmu ‚kultura‘, přičemž existují odlišné typy výkladu. Stručně by se toto pojetí dalo charakterizovat takto: kulturu tvoří mýty, náboženství aumění, civilizaci technika, technologie, věda.“ (Šubrt, 1996, s. 8) Pojem je nejčastěji užíván ve třech významech: (1) Dosud nejvyšší stadium společenského vývoje (např. L. H. Morgan). Dynamickou interpretaci tohoto pojetí reprezentuje N. Elias, který dějinný vývoj chápe jako proces vedoucí khumanizaci společenských vztahů aregulaci chování spatřuje jako výsledek procesu modelování osobnosti, tedy psychogeneze. (2) Jednotlivé globální společnosti, charakterizované společnou kulturou azpůsobem života. (3) Kumulativní proces technologického rozvoje společnosti. Sociální podmínky mohou negativně ovlivňovat zdraví jednotlivců, které může ústit do nemocí nazývaných nepřesně civilizační choroby, jako jsou onemocnění srdce, ateroskleróza, zhoubné nádory, alergická onemocnění, choroby žaludku, psychoneurózy apod. (Petrusek akol., s. 149, 403; Šubrt, 1996, s. 39).

Literatura: Šubrt, J. Civilizační teorie Norberta Eliase. Praha: Karolinum, 1996; Petrusek, M., Maříková, H., Vodáková,A. Velký sociologický slovník. Praha: Karolinum, 1996.

D

dav (kasj)

(angl. crowd)

Systematická sociologie pojmem „dav(y)“ označuje aktivní sociální agregáty jako přechodná shromáždění většího počtu lidí vprostoru, jehož parametry umožňují vzájemný bezprostřední kontakt (ulice, náměstí, velký sál). Jedince spojuje zájem ourčitou věc, vytváří se mezi nimi psychická vazba, skládající se zpodobných nebo totožných emocí apudů. Davový člověk je konstrukt vystihující vlastnosti většinově uvažujícího člověka, člena společnosti. Davový člověk je produktem společnosti akultury. Sociální patologie se zaměřuje na možné negativní projevy davového chování vsouvislosti srůznými společenskými, kulturními asportovními akcemi.

Literatura: Kasal, J. Násilí na stadionech jako odraz kultury. Hradec Králové: Gaudeamus, 2013; Le Bon, G. Psychologie davu. Praha: Nakladatelství KRA, 1997; Ortega y Gasset, J., Váňa, M. (ed.). Vzpoura davů. Praha: Naše vojsko, 1993; Reichel, J. Kapitoly systematické sociologie. Praha: Grada, 2008.

dědičnost (jedi)

(ang. heredita, fr. hérédité – dědictví)

Charakteristika vlastní všem živým organismům; proces nebo výsledek procesu, vněmž jedinec získává vlastnosti či dispozice kvlastnostem od svých pokrevních rodičů, resp. předcházejících generací.

Psychologie charakterizuje dědičnost jako jeden zčinitelů psychického vývoje. V pedagogice asociální pedagogice je dědičnost chápána jako jeden zformativních činitelů osobnosti (činitel vnitřní afunkcionální), přičemž význam přisuzovaný dědičnosti pro utváření osobnosti ve vztahu kvýznamu ostatních formativních činitelů je vykládán autory akoncepcemi rozdílně.

Literatura: Cakirpaloglu, P. Úvod do psychologie osobnosti. Praha: Grada, 2012; Říčan, P. Psychologie osobnosti. Praha: Grada, 2010; Vágnerová, M. Psychologie osobnosti. Praha: Karolinum, 2010.

delikt (rast)

(lat. delictum– porušení)

Delikt znamená všeobecné označení pro nedodržení sociální normy, zaviněné porušení práva nebo jím stanovené povinnosti. Delikt může být itrestným činem. Každý trestný čin je také deliktem. „Takové jednání zakládá, ruší nebo mění subjektivní práva apovinnosti. Voblasti hmotného práva rozlišujeme veřejnoprávní delikty (např. trestné činy) asoukromoprávní delikty (např. způsobení škody). Z klasifikace deliktů vyplývá iklasifikace odpovědnosti.“ (Madar, 2002, s. 293)

Literatura: Kraus, B., Hroncová, J. akol. Sociální patologie. Hradec Králové: Gaudeamus, 2010; Madar,Z. akol. Slovník českého práva. Praha: Linde, 2002.

delikvence (hofs)

(lat. delinquere– provinit se)

Pojem „delikvence“ je často vztahován ke kriminalitě mládeže. V užším smyslu se jím rozumí kriminalita dětí amladistvých, vširším smyslu zahrnuje ijednání, která nejsou trestným činem vzhledem knízké společenské škodlivosti (např. záškoláctví, užívání návykových látek, útěky zdomova apod.; Válková a kol., 2012). V případě dětí se užívá také pojem „predelikvence“, vpřípadě mladistvých „juvenilní delikvence“.

Literatura: Krulichová, E., Podaná, Z., Buriánek, J. Delikvence mládeže. Trendy asouvislosti. Praha: Triton, 2015; Matoušek, O., Matoušková, A. Mládež adelikvence. Možné příčiny, struktura, programy prevence kriminality mládeže. Praha: Portál, 2011; Válková, H. akol. Základy kriminologie atrestní politiky. Praha: C. H. Beck, 2012. Večerka, K. akol. Ohrožená mládež mezí prevencí arepresí. Praha: Institut pro kriminologii asociální prevenci, 2011.

deprivace sociální (kasj)

(lat. deprivare– zprostit)

Literatura: Čáp, J., Mareš, J. Psychologie pro učitele. Praha: Portál, 2007; Koukolík, F., Drtilová, J. Vzpoura deprivantů. Nestvůry, nástroje, obrana. Praha: Galén, 2006.

destruktivní kulty

Viz → kulty destruktivní.

detence zabezpečovací (rast)

(angl. detention facility, protective detention)

Literatura: Blatníková, Š. Problematika zabezpečovací detence. Praha: Institut pro kriminologii asociální prevenci, 2010; Raszková, T., Hoferková, S. Kapitoly zpenologie II. Hradec Králové: Gaudeamus, 2014; zákon č. 129/2008Sb., ovýkonu zabezpečovací detence aozměně některých souvisejících zákonů.

E

F

G

H

Ch

I

J