Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TOMÁŠ ŘEPKA

KAPITÁN

NA KDYBY NEHRAJU!

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7072. publikaci

Návrh obálky Ondřej Mikulecký

Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.

Formát ePub Štěpán Böhm

První vydání, Praha 2018

Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2018

© Depositphotos/goldenshrimp, 2018

Text © Tomáš Řepka, Jakub Kohák, Jan Berger, Ladislav Vízek, Emanuel Ridi, Antonín Panenka, Tomáš Skuhravý, Kateřina Kristelová, 2018

Fotografie © Jiří Vyskočil, Kateřina Kristelová, archiv Tomáše Řepky, 2018

ISBN 978-80-271-2380-3 (ePub)

ISBN 978-80-271-2379-7 (pdf)

ISBN 978-80-247-5246-4 (print)

Motto:

Nesnáším porážky.

Nesnáším pokoření.

Proto bojuju – abych

předešel svému smutku!

ÚVOD

Napsal jsem tři knihy – Rebel, Neuhýbám a Děkuji. Mohlo by se zdát, že už jsem o sobě řekl všechno. Teď ale vychází nová kniha – KAPITÁN s podtitulem Na kdyby nehraju! Je to knížka pro moje fanoušky. Řadu let od nich dostávám velké množství otázek a dotazů na moji fotbalovou kariéru, na sport obecně, na moje působení v domácí ligové soutěži, na angažmá v zahraničí i na mé soukromí. Nebyl zatím čas na všechny otázky odpovědět, a proto jsem se rozhodl, že ten „letitej dluh“ vůči svým fanouškům splním touto knihou. Oproti předchozím je jiná, protože je sestavená z otázek od vás, fanoušků, a těch, kdo se zajímají o fotbal, o moji kariéru, zkušenosti s fotbalem a celkově o sport. A samozřejmě i o moje soukromí. Rozdíl oproti předchozím knížkám je také v tom, že je to moje první samostatné autorské dílo. Předchozí knihy jsem psal vždy s pomocí nějakého redaktora. Teď je to celé na mně a mých fanoušcích.

Proč to utebe vyhrál na celé čáře fotbal užvdětských letech? Nebo jsi koketoval isjinými sporty?

Žil jsem na vesnici, která měla asi tisíc obyvatel, ajediný organizovaný sport, co jsme tam mohli provozovat, byl fotbal. Takže po každé školce, pak později ipo škole – když jsem přišel domů, tak všechny věci ataška letěly do kouta aspolečně sklukama jsme chodili kopat do míče. Vnaší malé vesnici byl jediný fotbalový manšaft, který se jmenoval Brumov-Bylnice, ado toho mě jednou přihlásily moje tety. Právě ty mě paradoxně kfotbalu vedly. Bylo to ještě za těžkýho komunismu ajá jsem tak vpěti apůl letech začal hrát fotbal.

Často jsem chodil nahřištěještě před tréninkem. Tenzačínal například ve tři hodiny, alejá jsem tam byl už od jedný, takže jsem ho měl vlastně dvoufázový.

Začínal jsem tedy ještě vpředškolním věku, takže se prakticky fotbalu věnuji, jak vždycky súsměvem říkávám, už od narození. Kfotbalu jsem měl dobrý podmínky apředpoklady už proto, že jsem to měl kousek na hřiště, ahrozně mě to bavilo. Často jsem chodil na hřiště ještě před tréninkem. Ten začínal například ve tři hodiny, ale já jsem tam byl už od jedný, takže jsem ho měl vlastně dvoufázový.

Takhle poctivě jsem se připravoval už odmala ana žádný jiný organizovaný sport už nebyl čas. Ale samozřejmě jsme se jako děti věnovaly ijiným sportům – hodně jsme jezdily na kolech, šplhaly po stromech, plavaly, byla to taková ta přirozená všestranná sportovní příprava, takže to nebylo jenom ortodoxně ofotbale, ale je pravda, že fotbalu tam bylo nejvíc.

Dokázal sis vůbec představit, kam až to ve fotbale dotáhneš?

Vdětském věku samozřejmě ne. Navíc málokdo ví, že jsem začínal jako brankář, protože mi to vpoli moc nešlo. Trenér manšaftu, který byl zároveň naším učitelem tělocviku, usoudil, že když mi to vpoli moc nejde, tak zkusíme bránu. Jenomže tam jsem hned dostal nějaký špatný góly, atrenér říkal: co stebou, tak půjdeš hrát beka. Tam to také moc nešlo, tak jsem zkusil záložníka, ale ani to nebyla výhra. Takže jsem změnil post na útočníka, ato už mi nešlo vůbec, protože jsem byl nekonstruktivní aneperspektivní. Trenér se tedy rozhodl, že půjdu na stopera. Tam mi to docela šlo, atak jsem od devíti let začal hrát stopera auž jsem utoho zůstal.

Bavila tě škola? Ajaký předmět jsi měl nejraději?

Školu jsem rád neměl. Nebavila mě. Jediný předmět, který mě bavil, byl tělocvik. Amalinko možná matematika aod druhého stupně ichemie. Hlavně rovnice. Ale jinak pro mě škola byla otrava.

Jezdil se na tvoje zápasy dívat někdo zrodiny?

Myslím, že když jsem hrál za Baník, tak se na mě nikdo dívat nejezdil. Máma byla vté době už sama, chodila do práce, ovíkendech pro ni bylo složité, aby za mnou jezdila na Bazaly. Ale chodila se na mě dívat přítelkyně, apak od devatenácti jsem už měl rodinu, takže se chodila dívat manželka. Ale třeba když jsem hrál za Zlín, tak moji strejdové, který bydleli poblíž, se na zápas přišli podívat.

Vnaší škole to bylo tak, žese za pololetí sečetly poznámky apodle jejich počtu se pak hodnotilo chování.

Chodily se na tebe na zápasy dívat holky?

No jasně, na zápasy se skoro pokaždý chodily dívat nějaký holky. VItálii chodilo dokonce kolem dvou tisíc diváků ina tréninky. To jsem zdomova neznal, bylo to pro mě něco úplně novýho.

Když jsem jel poprvé na hřiště, kde jsme trénovali, aviděl jsem, že tam je na ochozech spousta lidí auvstupu trhají pořadatelé lístky, tak jsem si myslel, že se tam hraje nějaký zápas. Ale bylo to moc příjemný. Afotbalový fanynky byly samozřejmě všude – doma ivzahraničí.

Byl jsi už odmala takový bouřlivák jako potom vdospělosti? Měl jsi někdy dvojku zchování?

Dvojku zchování jsem měl, ale za poznámky. Vnaší škole to bylo tak, že se za pololetí sečetly poznámky apodle jejich počtu se pak hodnotilo chování. Nejdřív byla třídní důtka, pak ředitelská důtka apo ní dvojka zchování. Já měl poznámek třeba dvacet atím pádem automaticky dvojka zchování. Ale nešlo jenom otu dvojku, byla to děsná potupa, protože při každém vysvědčení jsme se všichni sešli na hřišti atam se všechno vyhlašovalo.

Rváč jsem nebyl, protože jsem nebyl konfliktní, ale zato jsem byl bouřlivák. To se se mnou táhlo opravdu odmala. Můj děda byl kulak anaše rodina nenáviděla komunisty, který nám všechno sebrali. Amně celý život vadilo říkat komukoliv soudruhu nebo soudružko. Buď jsem jim říkal jménem, nebo paní, pane. Astím jsem pak měl velký problémy už ve škole. Myslím, že mě zachránil fotbal, protože bych se nikam jinam nedostal.

Jaký je ve fotbale nejtěžší nebo nejzodpovědnější post? Dá se to vůbec určit?

To nejde jednoznačně říct. Fotbal je kolektivní hra. Je nás tam na hřišti 10 ajeden vbráně, takže 11 hráčů, akaždej má svůj úkol. Nejde říct, jestli pravej záložník je lepší než levej nebo než útočník, stoper – to je hrozně těžký. Tak to prostě nefunguje. Je to kolektivní sport akaždý plus má isvoje mínus.

Každý post obnáší svý akaždý hráč má velkou zodpovědnost. Od útočníka se očekává, že bude dávat góly, od obránce, že bude chodit do osobních soubojů, vyhrávat je atým nebude dostávat góly. Pokud jde onejzodpovědnější post, tak hra vždycky začíná odzadu, takže nejzodpovědnější je brankář, obránci – když máš výbornýho brankáře aobránce, je to velký základ úspěchu celýho týmu.

Byl jsi vždycky přesvědčený, že stoper jeprotebe to správné místo?

Ne, takhle jsem to vůbec necítil. Já jsem ztoho byl na začátku nešťastný, protože jsem si říkal, že mi to moc nejde nikde. Nešlo mi to moc ani jako stoperovi. Vnaší rodině nejsou žádný urostlý, nabouchaný chlapi, většinou jsme malí adocela drobný. Rozhodně jsem nevypadal jako dneska. Na stopera je potřeba velkej, urostlej chlap spořádnýma ramenama, ato já jsem rozhodně nebyl. Navíc mě to tam ani moc nebavilo, protože jsme měli šikovný kluky vzáloze ivútoku, takže jsem se kbalónu dostal minimálně.

Byl jsem vždycky spíš kontaktní hráč, miloval jsem zapojit se do hry, něco vymejšlet, nebejt zkrátka odstrčenej. Aparadoxně, když jsem já hrával fotbal, tak se ještě hrávalo na takzvaný „libero“. Libero byl ten poslední, před kterým byli ještě stopeři, obránci. Takže když jsem hrál libera, bylo to pro mě něco příšernýho. To jsem se třeba za celej zápas potkal smíčem jenom šestkrát, protože jsem měl před sebou tak kvalitní kluky, že se ke mně míč prostě nedostal. Ale je pravda, že jsem nikdy nezapochyboval otom, že bych fotbal neměl hrát. Vždycky mě ktomu sportu táhla parta akolektiv báječných lidí. Amusím podotknout, že už od mýho ranýho věku jsem měl neuvěřitelné štěstí na partu – ato se se mnou táhlo celej život.

Včem spočívá kouzlo postu stopera? Jaké má výhody ajaká má úskalí? Na co je na tomhle postu nejdůležitější dát si pozor?

Vybudoval jsem si na hřištirespekt ne svojí postavou, ale tím, jak jsemvystupoval, svýma „kecama“, hecováním, popichováním, atím jsem taky strhával ostatní kluky, aby ze sebe vydali to nejlepší.

Stoper nebo obránce jako takový je hrozně důležitá součást týmu, protože má velkou zodpovědnost. Je taky pravda, že beka nebo stopera nemůže hrát každej. Musí tam být nějaký předpoklad, mít to trochu vrozený amít smysl pro nějakou zodpovědnost. Měla by zněj vyzařovat určitá bojovnost aostatní hráči by zněj měli mít respekt. Takhle jsem to měl třeba celou moji kariéru postavený já.

Vybudoval jsem si na hřišti respekt ne svojí postavou, ale tím, jak jsem vystupoval, svýma „kecama“, hecováním, popichováním, atím jsem taky strhával ostatní kluky, aby ze sebe vydali to nejlepší. Přece jenom, když záložník zkazí míč, tak tam má ještě pořád obránce, aby jeho chybu eliminovali. Útočník má zase úplně jinej úkol, ale kvalitní stoper má obrovskou zodpovědnost. Přestože jsou obránci často opomíjený, protože většinou jsou slavný, takoví hráči jako Ronaldo, prostě ti, co dávaj góly– útočníci, záložníci, prostě konstruktivní typy. Takže si osobně myslím, že jsou obránci opomíjeni neoprávněně, protože právě unich, odzadu, začíná úspěch celýho týmu.

Kdo je podle tebe fotbalistou tisíciletí aproč?

To je těžká otázka, na kterou asi nedokážu odpovědět, neboani nechci. Přiznám se kjedný věci, asnad nezklamu svoje fanoušky, ale mně ty celosvětový, evropský ačeský ankety onejlepšího fotbalistu roku, střelce, nejlepšího gólmana roku, vadí anemám je rád. Ikdyž jsem docela často dostával pozvánky na tyhle víceméně společenský akce, tak jsem se jich většinou nezúčastnil.

Vkolektivním sportu určit, kdo je nejlepší, mi přijde zvláštní. Takže se omlouvám, ale tohle nedokážu posoudit. Vynikajících fotbalistů na světový úrovni je tolik, že určit jednoho není vůbec jednoduchý. Každá doba nese svý, apřestože ijá mám nějaká jména vhlavě, nebudu nikoho jmenovat. Vindividuálním sportu, jako je třeba tenis, plavání – tam je to mnohem jednodušší, protože se jedná ojednoho každého sportovce, ale vkolektivních sportech je to těžký.

Co se ti jako první vybaví, když se řekne fotbal? Aje ve fotbale fair play?

Jako první se mi vybaví kolektiv. Úžasná legrace, spojení lidí, myšlení ve stejném duchu aobrovská parta. Neskutečná parta nadšenců. Akfair play – to je záludnější otázka. Určitě by to tak mělo být. Všude se to prezentuje, jak unás, tak ive světě, ajá chci věřit, že to tak je. Snažil jsem se podle toho vždycky řídit, ikdyž to tak kolikrát na hřišti nevypadalo. Ale je pravda, že jsem nikomu nikdy neublížil. Nikoho jsem nezranil tak, aby ho odnášeli na nosítkách nebo musel do nemocnice. Snažil jsem se vždycky hrát vrovině fair play, třebaže tomu kolikrát rozhodčí nepomáhali.

Jaké to bylo, když jsi odešel hrát do Itálie doFiorentiny? Kolik ti bylo let?

Odcházel jsem vroce 1998, to mi bylo 24let, prostě mladej zajíc. Měl jsem tam jít hrát už rok předtím, ale nevyšlo to. Ani jsem tenkrát nevěděl, že se na mě přišli podívat skauti zItálie. Nikdo mi otom neřekl. Ale asi to bylo lepší, kdybych to věděl dopředu, byl bych nervózní adělal spoustu chyb. Jenomže jsem stejně hrál špatně, zápas nedopadl dobře, atak zase odjeli. Až po zápase jsem se dozvěděl, že to byli skauti zklubu Parma.

Snažil jsem se podle toho vždycky řídit, ikdyž to tak kolikrát na hřišti nevypadalo. Ale je pravda, že jsem nikomu nikdy neublížil.

Následující rok už jsem se otom, že se na mě přijedou podívat, dozvěděl dopředu, ale pořád jsem nevěděl, ojaký italský tým se jedná. Atentokrát to vyšlo. Byl to navíc parádní zápas, já hrál dobře ase Spartou jsme tenkrát udělali titul. Sice jsem oskautech vhledišti věděl, ale nevěděl jsem, jak se rozhodli. Vklidu jsem odjel srodinou na dovolenou aasi za tři dny mi volal Zdeněk Nehoda – velká fotbalová legenda – kterej hrál za Duklu Praha avtý době byl mým agentem. Ptal se, kde jsem aže musíme ihned odletět do Itálie na zdravotní testy. Začal jsem tušit, oco by mohlo jít, ale teď co rodina adovolená? Zdeněk Nehoda byl neoblomnej atrval na tom, abych okamžitě přijel, pokud chci jít hrát ven. Spustil na mě, že to je moje povolání ajedinečná šance. Co bych mohl chtít víc – italská liga. Tak jsem mu řekl, že se to pokusím manželce nějak vysvětlit.

Už nevím, jak dlouho to trvalo, ale nakonec jsme se dohodli ajá odletěl. VItálii ve Florencii jsem zůstal asi 14dní. Florencie – to byl můj sen – to jsem si vždycky přál. Sledoval jsem mistrovství světa v90. roce, kdy jsme hráli ve stejný skupině, atoužil se tam jednou dostat. Ateď jsem měl tu možnost před sebou. Prošel jsem úspěšně všechny zdravotní testy apodepsal smlouvu na tři roky, pak jsem odletěl zpátky domů. Měl jsem ještě asi pět dní dovolenou apak jsem nastoupil svoje angažmá vItálii.

Jaké bylo tvoje angažmá vAnglii? Byl to rozdíl oproti Itálii?

Rozdíl to byl určitě velikej. Itálii, Toskánsko, konkrétně Florencii, jsem si zamiloval. Připadal jsem si tam jako na jižní Moravě. Jsou tam úplně stejný lidi ajá si říkal, že to snad není možný, že jsem vItálii. Všichni tam jsou vpohodě, milí, přátelský, skvělý jídlo, akorát místo vinic tam jsou sady olivovníků. Strašně se mi tam líbilo aasi po osmi měsících jsem si říkal: tak tady to doklepu. To jsem byl snílek.

Měl jsem smlouvu na tři roky, tak jsem si říkal, že ty tři roky odehraju, pak když půjde všechno dobře, podepíšu prodloužení atakhle tam prostě dohraju. Když jsem hrál třetím rokem, tak jsem skutečně dostal kpodpisu smlouvu na prodloužení na další dva roky. Ale ke konci třetího roku jsem měl najednou pocit, že se vklubu něco děje. Odešel jeden hráč, za chvíli po něm další apak vyšlo najevo, že prezident našeho klubu, Mario Cecchi Gori, má obrovský finanční potíže. Byl to velký filmový magnát. Zainvestoval obrovský peníze, které chtěl zúročit ve filmovém průmyslu, ale všechno se mu to zhroutilo. Atak začal klub prodávat svoje hráče.

Klub za mě tenkrát zaplatilpět apůl milionu liber, což byla ohromná částka.

Já jsem mezitím odjel do Česka na dovolenou aříkal jsem si, že uvidím, co bude dál. Protože jsem měl podepsanou smlouvu na další dva roky, tak jsem se po dovolený vrátil avedení klubu mi oznámilo, že mě musejí prodat. Avtomhle okamžiku zasáhla neuvěřitelná náhoda. Zavolal mi Luděk Mikloško, bývalý gólman zBaníku Ostrava, který odešel hrát do Anglie za West Ham United, azačal mě přemlouvat, ať jdu hrát knim. Byl jsem ztoho hrozně překvapenej aříkal jsem mu, že přece ví, že teď hraju vItálii ve Florencii. Že je tam krásně, na rozdíl do Londýna, kde prší, je tam vítr anevlídno, ataky že si vydělávám slušný peníze. Ale Luděk se nenechal odbýt, tvrdil, že si to vLondýně zamiluju. Tak jsem slíbil, že přijedu na dva dny avšechno si obhlídnu. Vtý době jsem ani nevěděl, že Anglie hraje Premier League. Odjel jsem tam askutečně to tam bylo nádherný. Řekl jsem tedy svoje podmínky, který oni akceptovali, ajá jsem podepsal smlouvu rovnou na pět let. Klub za mě tenkrát zaplatil pět apůl milionu liber, což byla ohromná částka. Vtý době byla libra cca60 korun, takže vpřepočtu to bylo asi 370 milionů, dokonce jsem dodneška vhistorických tabulkách jako pátý největší kauf vprodeji hráče. Aje pravda, že svým přestupem zItálie do Anglie jsem se ve fotbale posunul mnohem dál.

VItálii to byl úplně jinej fotbal, tam to bylo hlavně oposunech, konstruktivním odebírání balónu, ale vAnglii to byly jatka. Ajá si hned řekl: tak to je něco pro mě, to je ono, tady bych se mohl najít aještě víc se uplatnit. Tak jsem to tam začal mydlit, někdy až moc, takže hned vprvních zápasech jsem dostal červený karty.

Proč jsi zničeho nic ukončil svoje angažmá vAnglii?

Myslím, že dodnes většina lidí nepochopila, že jsem se vpůlce sezóny rozhodl všechno zabalit aodjet doČeska.

Uvažoval jsi někdy, že bys žil vcizině?

Table of Contents

ÚVOD