Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milena Mikulková

Hlavu vzhůru, chlap(c)i!

Osvobozený muž – stručně, jasně a výstižně

Spolupráce na textech Ladislav Mikulka

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6 693. publikaci

Realizace obálky Vojtěch Kočí
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odborná redaktorka Michaela Průšová
Počet stran 136
První vydání, Praha 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9943-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9942-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0196-2 (print)

Ilustrace v této knize byly podpořeny v rámci projektu Hlavu vzhůru, chlap(c)i! (č. 2016/c/C/III/001) z grantu města Veselí nad Moravou.

Kdysi dávno jsem chtěla dělat to, co právě teď dělám:

– pracovat pro radost,

– dodávat naději,

– nacházet a pomáhat sobě i druhým otevírat vlastní zdroje a potenciál,

– nebát se bolesti, ale zvládnout ji a nechat se „posunout“ ke zralosti a snad i moudrosti,

– nespokojit se s tím, co je obvyklé, ale hledat či vytvářet nové možnosti,

– nezakrnět na povrchnosti, ale jít do hloubky a souvislostí,

– vidět a žasnout,

– cítit vděčnost,

– jednoduše – žít.

Podobnou cestou provázím i své klienty, čtenáře, posluchače, diváky, účastníky seminářů, ale i prostřednictvím publikační činnosti, televizních a rozhlasových příspěvků, při seminářích či besedách (www.vztahove-poradenstvi.cz).

Přišla za mnou moje žena a řekla: „Napsal bys se mnou knihu pro chlapy?“ „Já??? Vždyť jsem stavař, technik, já jim nemám co říct! Víš, že myslím a mluvím v odrážkách!“ A ona na mě: „jo, jo… to je ono. Potřebuji, abys to, co já mnoha slovy popíšu jako ženská, dal do pár bodů a přidal námět, co s tím. Opravdu v bodech – stručně, jasně, výstižně!“

Takže to, co teď budete číst, je výsledek rozhovorů mezi mnou a mojí ženou.

Vždycky jsem říkal, že jsem pro ni studijní materiál (nevyčerpatelný) a navíc rizikový partner, protože jsem nevěděl, jak se jako muž mám chovat a co se ode mě čeká. Nežil jsem se svým otcem od dvou let (a to si ani nepamatuju) a celkem jsem s ním za svůj život strávil 38 dnů.

A prý je takových mužů spousta. Tak třeba by to pro ně mohlo být něco jako návod - jak jsem se s tím popral a co z toho by jim mohlo dodat odvahu. No, dejme tomu.

• Nejsem na žádné psychokecy.

• Jsem praktik a realista.

• Nebaví mne čekat ve frontě, na svoji ženu, číst dlouhé články a objemné knihy.

• Plánuji a plním. Každý večer mám splněno, co jsem si naplánoval – protože vím, co zvládnu a za jak dlouho. A pak mám klid.

• Snídám už dvacet let jedno a totéž.

• Dávám si věci na stejné místo, takže neztrácím čas hledáním.

• V novinách přelétnu titulky a vyberu si jen to, co mne zaujme.

• Mám raději audioknihy než filmy.

• Poslouchám muziku, která mě nabíjí, vocal trance. No a co, že mi táhne na šedesát. Nikdy mi nebylo líp.

• Otužuju se venku v ledové vodě, jezdím na kole a koupu se v lomu.

• Jsem hrdý na naše kluky, že přežili to moje hledání a cholerické výlevy. Jsou z nich skvělí muži, o které se nebojím.

• Jo, a jsem zblázněný z našich vnoučat – dvojčátek. Lezu po čtyřech, žvatlám, kokrhám… a rád!

• Zjistil jsem, že k životu člověk potřebuje strašně málo. Mít to základní, co potřebuje, a žít své sny. Pak je svobodný – vevnitř i zvenčí.

• Osvědčilo se mi s radostí a vděčností děkovat Bohu i lidem.

A to je asi tak všechno. Budu rád, když svým příběhem pomůžu z bryndy a tápání ještě dalším chlapům.

Tak příjemné čtení a … Hlavu vzhůru, chlapi!

Věnování

Za sebe chci tuto knihu věnovat chlapcům a mužům svého života – synům, vnoučkovi, švagrům a synovcům.

Tato kniha je vyjádřením mého respektu k těm, se kterými jsem se setkala. Především mému manželovi, který mi rozkryl v každodenním životním dialogu složitost mužské duše. Pozval mě do svého příběhu jako svědka své proměny. Na knize se podílel přímo i nepřímo. Jako inspirace, jako konzultant a korektor. Proto ho považuji za spoluautora, ne-li autora, jemuž jsem byla prodlouženou píšící rukou…

Knihu věnuji s velkou úctou i svému tatínkovi a švagrovi Janovi (in memoriam). Oba mi ukázali, jak vypadá tvář mudrce v každodenním životě a nesmírně mě inspirovali.

A v neposlední řadě i klientům, kteří mě v rámci poradenské praxe vpustili do svého světa a prožívání. Do svých otazníků a radosti z nalezení odpovědí. Bez nich by tato kniha nevznikla.

Milena Mikulková

Když už jsem byl „odtajněn“ jako zdroj a spoluautor, chci tuto knihu věnovat muži, se kterým mám tolik společného.

Mému otci – in memoriam.

Jsem vděčný, že do mne vsadil touhu stát se a být dobrým mužem, i když jsem neměl příležitost s ním žít. Touto knihou mu chci vrátit místo v mém životě, v životě našeho rodu. Patří k nám a my k němu.

Chci poděkovat i mému tchánovi, otci mé ženy, protože mě, kromě jiného, naučil a umožnil mi používat oslovení – taťko.

S úctou a vděčností.

Laďa Mikulka

Moc si přejeme, aby tato kniha byla oslavou mužství – pravdivého, odhodlaného, důstojného a smysluplného.

Milena a Laďa Mikulkovi

Návod na použití

„Doufám, že knihu o mužství nebude psát žena, to by pro mne bylo urážkou!“ reagoval muž ve středních letech. Sdílím jeho názor. To fakt nejde, aby žena radila mužům, jak se stát správným mužem. Tak jak to vypadá s touto knihou, když autorkou je i žena?

Když jsem přemýšlela, jak pojmout knihu Hlavu vzhůru, chlap(c)i!, hledala jsem životaschopnou formu. Přišla jsem na to, že potřebuji model spolupráce, který by kopíroval realitu života. Spolupráci muže a ženy. Jeden druhému nabízíme důvody a vysvětlení, proč to či ono je důležité. Jaký to má přínos, případně čím to zraňuje. Přizvala jsem tedy do tohoto dialogu svého muže. Takže tato kniha je jak výsledkem, tak podnětem k dialogu.

Tento dialog není soutěží. Nemáme ambice posuzovat, který názor je správný, a který ne. Jsme přesvědčeni, že život je barevný právě proto, že každý z nás vidí něco trochu jiného a vnímá také trochu jinak. Jde o proces komunikace, poznávání a sebereflexe. Slyšet a zkoumat.

Dále jsme se shodli, že nejlepším pomocníkem pro zapamatování je pět prstů jedné ruky. Proto i témata, kterých je rozhodně víc, jsme sestavili podle tohoto pravidla. Pět podtémat v každé kapitole.

Tato kniha je propojením mužsko-ženského světa. Jako žena poněkud rozvláčnějším způsobem uvádím do jednotlivých témat, představuji očekávání, důvody a zamyšlení nad souvislostmi. Na to navazuje práce spoluautora – mého muže, který ze všech těch důležitých a méně důležitých písmen vytáhne to podstatné v bodech a doplní návodem – stručně, jasně a výstižně. Jeho přínos je shrnut do několika prostých bodů – obsahuje principy, podle nichž formoval svůj konkrétní návod na řešení.

Jste-li člověk se zaměřením na kontext, možná budete číst celou knihu. Jste-li člověk, kterému jsou srozumitelnější pouze texty v odrážkách, pak není problém přeskočit tu zahlcující změť znaků a rovnou se orientovat na šedé stránky. Ty jsou určeny čtenářům, kteří preferují technické zprávy.

Byl jsem chlapec. Vyrostl jsem v muže. Stal jsem se manželem, zetěm, otcem a v nedávné době dědečkem. Snad tisíckrát, a asi i častěji, jsem si položil tytéž otázky:

• Co se ode mne čeká? Co od sebe čekám já sám?

• Co ode mne čekají druzí?

• Jak se to dělá?

Možná jsi na tom stejně. Možná jsi stejně jako já nezažil vzor muže v mnoha jeho rolích. Možná byl tvůj vzor muže něčím deformovaný. Chtěl jsi, ale nešlo to. Potřeboval jsi skutečný vzor – ne ten virtuální, ne ten na plakátě, ale v normálním životě.

Mým cílem je pozvat tě na cestu k mužství. K roli muže, jak jsem ji našel a rozvinul a snažil se předat svým synům. Nečekej ode mne psychologické poučky ani otcovské kárání. Přijmi mé příběhy jako vyznání mužské síly i slabosti. Všeho, co mne formovalo a pomohlo mi najít svoji vlastní cestu.

Proto zde nehledej návod na svou cestu. Ty jsi jejím autorem a i tvá cesta bude tvé dílo. Originální. Tak si dej tu práci. Stojí to za to.

Nehledej zkratky, okliky a pohodlí. Namáhej se, dej si tu práci, ať to třeba bolí nebo je to nepříjemné. Protože asi víš, že muži dozrávají skrze výzvy, námahu a úsilí.

Jsem mužem – a kdyby to šlo, moc rád bych zažil poklepání na rameno od svého táty se slovy: „Jsem na tebe pyšný, můj synku!“

Teď už jsem vděčný. Jsem hrdý, vyrovnaný a ukotvený. Jsem si vědom svých silných stránek a jsem za ně rád. A nemám potřebu zakrývat své slabosti a omezení, které přijímám a snažím se jimi neškodit ani sobě, ani druhým. A to nejlepší, co jsem mohl a uměl, předávám svým synům. Dnes hrdě skláním svou hlavu, protože naši synové mají „hlavu vzhůru“.

Tato kniha je mým vyznáním nikdy nevyjádřené touhy po otci. Po jeho blízkosti. A každý řádek je protkaný vzpomínkou na něho.

Přáním nás obou je, aby:

• muži znovu objevili své jedinečné poslání a životní úkoly,

• aby otcové našli svou cestu k synům, a podaří-li se, i synové k otcům,

• aby ženy – matky vytvářely prostor pro zrání svých synů, podporovaly své partnery a manžele,

• aby se muži i ženy vzájemně obohacovali v úctě a respektu.

Úvod

Hlavou mi běží příběh z nedávného setkání. Je mu 16 let. Přišel, protože musel. Má problémy s rodiči. Vlastě ne. To je až důsledek. Má problémy se sebou. To také ne, to je možná průvodní jev jeho dospívání. Kde je tedy problém? Chtěli jsme knihu touto kapitolou končit. Ale nedá mi to. Setkání s tímto mladým mužem se mi v hlavě odvíjí jako nekonečná smyčka.

Co mne tak dostalo? Co mne zaujalo a zároveň vyděsilo? V uších mi zní jeho slova, která se omílají pořád dokola jak ohraná deska: „Já nechci budoucnost. Je mi to jedno. Když umřel můj děda, všecko skončilo. Už jsem sám. Je mi jedno, jestli umřu třeba v pětadvaceti. Teď je to nuda, tak proč chtít žít v nudě nějak dlouho. Každý den je stejný… stejně zbytečný…“

Zbytečnost. Ztráta životního směřování. Ztráta smyslu. To je to, co nejen jemu, ale mnoha dalším mužům hrozí. Něco ztratili. Něco nedostali. A něco podstatného jim schází. Mít vizi. Nejen pracovní, ale životní: Kam směřuji? Co se ode mne očekává? Co chci najít? Jakou stopu zde chci nechat? Bez tohoto zacílení všechno ostatní postrádá smysl. Proč hledat, když nevím co? Proč se o něco snažit, když netuším, k čemu mi to bude? Proč něco chtít pro sebe nebo pro druhé, když nevím, co s tím?

Není a nebyl jediný, kdo mi svým příběhem připomenul něco velmi, velmi důležitého. Možná to, co zní jako němá výčitka dnešní generace:

Milí zlatí, pořád jste nám říkali,

co dělat nemáme,

co není dobře, co se nesmí,

co se nehodí, co nikam nevede.

Ale jaksi jste zapomněli na to, ukázat nám, co je správné,

co se může, co stojí za to,

kam jít a co hledat…

Tak se nedivte, že teď nevíme…

a že jsme zmatení.

Chceme tuto knihu nabídnout jako průvodce mužskou duší a vzít vážně zmíněné poselství mladé generace. Proto se logicky nabízí uvažovat od konce, začít od konce. Od cíle. Od osvobození muže. Protože když víme PROČ, najdeme JAK. Z toho důvodu jsme tuto knihu pojali jako spolupráci muže a ženy. Chceme nabídnout podněty mužsko-ženského světa.

Proto Hlavu vzhůru, chlap(c)i!

1.5 slibů malých chlapců– UŽNIKDY…!

Po revoluci postavení žen ve společnosti se začíná stále více ozývat potřeba emancipace mužů. Skutečných aopravdových. Rovnováha se vychýlila. Ženy dosáhly více, než jim prospívá. Zabraly životní prostor, který si po dlouhé dějinné epochy hájili muži jako výsadní postavení aprávo.

Dnes je to jinak. Muži ztrácejí. Možná je to až provokující tvrzení. Přece jenom jsou na tom lépe, ne? Vrámci platů určitě. Vrámci obsazení významných postů rozhodně. Možná tedy ne na první pohled. Apřesto ztrácejí. Aprávě tyto ztráty auvědomění si možných důsledků přispíváktomu, aby se dal do pohybu proces ozdravění mužů. Jejich role, nové role mužů vnovém světě.

Koučové, trenéři, lídři– ti všichni mají plné ruce práce dodávat mužům sílu ktahu na branku. Dodávat motivaci khouževnatosti avytrvalosti. Jiná skupina profesionálů, amnohdy ilaiků, nabízí další rozměr cesty kmužské identitě. Abezesporu existuje velká skupina mužů, kteří neřeší. Jsou anevědí, co by měli chtít. Žijí, nebo jen přežívají. Nevědí proč anetuší jak. To, co nás nenechává klidnými, je fakt, že se jedná ovelkou část mladé populace.

Je více než pravděpodobné, že nabídka opisuje vnímanou potřebu. Že muži se nějak ztrácejí. Atyto ztráty se snaží záplatovat. Čímkoliv. Třeba tím, co je právě trendy. Třeba tím, že stoupají ve své kariéře závratným tempem. Akdyž dosáhnou vrcholu, často se to nepříjemné téma vynoří znovu: Kdo jsem? Co se ode mne očekává? Jaká je moje cesta?

Na druhou stranu ne všichni stoupají, někteří naopak klesají. Vmíře zodpovědnosti, vodvaze, ve statečnosti, ve svém sebeovládání. Jako by nedorostli. Jako by zůstali malými chlapci, co si chtějí jen hrát ahrát.

Cesta ksobě začíná ponorem. Proto je potřeba sebrat odvahu, rozhodnout se ajednat. Atřeba zažívat iobavy. Ne vždycky je totiž pravdivá cesta šimráním pod bradou. Spíše naopak. Často si vtomto procesu muži sáhnou na dno vlastní Pandořiny skříňky aobjeví pod pomyslným betonovým poklopem své duše vlastní strategie přežití. Tento poklop měl ochránit kdysi malého chlapce, který zažíval situace, ve kterých mu nebylo dobře. Ba co víc, bylo mu hrozně, tak hrozně, že sám sobě dal slib: už nikdy!

Stálo by za to sesbírat dětské sliby, nejenom chlapců, ale idívek, apozorovat jejich naplňování vjejich životě. Přispívají tyto sliby kdobrému, nebo spíše ne? Jaké jsou důsledky těchto slibů pro osobní, partnerský nebo pracovní život? Ovlivňují tyto sliby zdětství idospělost? Třeba vsituaci vlastního rodičovství? Kolik znás si jako dítěříkalo: toto svým dětem nikdy dělat nebudu… nebo… takový/á já nikdy nebudu… anebo udělám všechno proto, aby toto moje děti nemusely zažívat.

Ojaké sliby malých dětí, vtomto případě malých chlapců, jde?

1.1 UŽ NIKDY nechci čekat, až na mne zbude čas!

První slib už nikdy… je otázkou vlastní sebehodnoty. Rodiče ji budují svým zájmem apéčí, odpovědným přístupem arodičovskou vřelostí.

Svým pořadím životních priorit potvrzují, nebo zneplatňují svůj žebříček hodnot.

Atím kritériem je ochota věnovat čas.

Možná syn zcela nezáměrně dostal signál, že ti druzí jsou hodnotnější, protože je nelze odmítnout. Nebo je něco důležitějšího, protože to nepočká.

Jen stěží se uněj může rozvinout zdravé sebevědomí.

Když získá pocit méněcennosti, protože na něj není čas, naučí se, že:

– není dost dobrý, protože druzí jsou asi lepší,

– se má starat sám osebe,

– co si neudělá sám, to nemá,

– nepotřebuje druhé ksycení vlastních potřeb,

– musí na sebe jakkoliv upozornit, aby si ho druzí vůbec všimli,

– trpělivost je marná naděje aodnaučí se čekat.

Nedávno jsem si kupoval nové hodinky. Ne, že bych je potřeboval, ale začaly se zpožďovat. Hledal jsem superpřesné. Satomovým časem. Našel jsem. Na dotaz týkající se přesnosti prodavačka odpovídala na můj vkus příliš sebejistě: „Pane, přichází vúvahu dvě nanosekundy za dvě stě let.“ Nebudete věřit, ale chvíli jsem váhal. Koupil jsem, nosím je, naštěstí zatím fungují spolehlivě.

Až při psaní této knihy jsem si uvědomil, že závod sčasem je můj velký problém. Mé dětství lze shrnout pod jeden palcový titulek: nekonečné čekání. Na co nebo na koho? Možná vdalších zpovědích vtéto knize dostanete podrobnější odpovědi. Proto asi potřebuji mít kontrolu nad časem. Žádné čekání. Rozumíte? Žádné! Frontu, kde jsou dva lidé, opouštím. Čekání vkoloně na D1 se umě rovná trestu na doživotí. Na schůzky přicházím súderem první vteřiny smluveného času. Raději 34 sekund počkám před dveřmi. Přijít pozdě? Prosím? To nemyslíte vážně!!! Přijdou-li na schůzku pozdě druzí, mají šanci na stolku zahlédnout vizitku ana druhé straně dopsáno: Byl jsem zde do xx:xx, což je smluvený čas plus 60 vteřin navíc.

Jenže dostal jsem do života ženu (spoluautorku této knihy amoji manželku), pro kterou je čas nezávazné plynutí ve vesmíru. Představte si, že neumí odpovědět na tak základní otázky života, jako třeba: jak dlouho ti to bude trvat? Chci říct, že to snáším hrdinně už více než třicet let, ale ještě jsem si nezvykl. Kdyby nic, tak čas avšechno okolo něho je největší rozbuškou našeho vztahu. Atak ji podezírám ztoho, že si předsevzala stejný úkol jako já, jenže vopačném směru: ať se ten druhý už konečně změní!

Čekání mne až fyzicky bolí aje připomínkou idětství, kdy jsem byl odsouzen kčekání… kčekání… kčekání. Amůj vnitřní slib zdětství má neuvěřitelnou sílu.

1.2 UŽ NIKDY nechci zažít ponižování před druhými!

Druhý slib už nikdy… se týká dávného prožitku přijetí či nepřijetí. Nebo přijetí svýhradami... Směřuje buď kodvaze, anebo ztrátě odvahy. Probouzí přiměřenou, nebo nepřiměřenou míru studu, se kterým někteří bojují ivdospělosti.

Jen málokdo si pamatuje své pocity uprvních říkanek, přednášených pro radost babičky či tety.

Ani asi nepamatujeme, když se maminky vklubu bavily otom, jakou barvu má naše „stolička“, kolik plíneček spotřebujeme. Milosrdná nepaměť.

Horší je to sdalšími trapasy, kdy jsme splným vědomím vnímali, jak nevyhovujeme, jak bychom měli být jiní.

Sjistou mírou vzteku se vybavují vzpomínky na Pyrrhovo vítězství rodičů, když nás sejmuli třeba před spolužáky.

Kdo si dá vdětství tento slib, ivdospělosti pocítí jeho okovy:

– naučí se uměle zvyšovat svoji hodnotu, protože být takový, jaký jsem, nestačí,

– naučí se být ve své práci perfektní, aby nebyl důvod kponižování azesměšňování,

– naučí se dělat si ze sebe nebo zdruhých krutou legraci, aby to neudělal někdo jiný dřív nežon,

– naučí se vyhýbat lidem, protože vsamotě nic takového nehrozí,

– naučí se dokonale vyhýbat čemukoliv, protože: kdo nic nedělá, nic nepokazí,

– naučí se dokonalejší strategii atechniky ponižování, protože na vlastní kůži zná, jak je to mocný nástroj.

Ano, ironie, znevážení, překvapení ztýlu– to jsou zbraně, které umožňují vydobýt si výhodu první rány. Jak nezažívat ty potupné pocity, to rudnutí aten roztřesený hlas? Třeba tím, že budete rychlejší. Rychlejší nebo krutější. Že najdete způsob, jak ty druhé co nejrychleji odzbrojit aparalyzovat. Aje jedno včem. Jestli ve výběru oblečení (Prosím tě, kde jsi to vyhrabal?), ve výkonu (Poslouchej, býval jsi lepší!), ve vlastních možnostech (To je brnkačka, to dá každý) nebo ve znalostech (Ty fakt nevíš, kde je Biškek? Ani co je kapybara?) Amůžete si být jisti, že se pod vánočním stromkem objeví předplatné na časopis Lidé azemě. No, neurazte se.

Ti, kteří mne znají, vědí, že umím být pohotový, někdy až nevybíravě. Mám potřebu se ve světle svého dozrávání ipsaní této knihy zpětně za to omluvit. Zpracováváme část Sliby malých chlapců adost zřetelně se mi vybavuje moje druhá dohoda se sebou samým.

1.3 UŽ NIKDY neukážu svoje city!

Třetí slib už nikdy... jako by zavřel cestu klidem alidskosti. Protože vztahy jsou doprovázeny city aprožíváním. Možná jste si všimli, že žijeme vdobě, kdy je lepší necítit.

Každodenní kontakt skrutostí zobrazovanou ve zprávách, vzábavě, ale třeba imezi nejbližšími, bolí. Necítit je ochrana.

Když necítíme, nemůžeme být zraněni. To zní docela logicky!

Jenže vztahy mezi lidmi, pěstování krásna, to všechno směřuje kprobouzení akultivaci citů.

Možná si ženy zvykly, že dočkat se citu od muže, je bláhové. Možná vysílají signály, že smužskými city neumějí pracovat.

Průšvih je, když se rozhodneme cítit. Když chceme zažívat aprožívat! Pak je potřeba mnohem větší intenzity afrekvence podnětů, aby se objevil nějaký záblesk citového rozechvění.

Malý chlapec, který zažil ve svém dětství zranění, se kterým si nevěděl rady, se do života naučí:

– stydět se za své city,

– že city oslabují, protože nad nimi nemáme kontrolu,

– raději své city ignorovat nebo umlčovat,

– zlehčovat city druhých, protože neví, jak se zachovat,

– raději nevázat, protože by se mohly probudit city.

Jak citlivý může být malý človíček, ví asi každý. Furiantsví abezcitnost, které bývají dost účinnou maskou, jsou častokrát opravdu jen obranou.

Vzpomínám si, že jsem už jako malý předškoláček umíral láskou kJaničce, svojí školkové spolužačce. Jak mrazivé je potom vystřízlivění, když vaše poblouznění dávají starší kluci kdobru svým kamarádům. Pryč, honem pryč!, ahlavně neukázat, jak se tyto jedovaté šípy zavrtávají do rozbolavěné duše.

Nejde ani zapomenout na okamžiky, adocela mučivé, kdy jsem budoval vztah sesvojí současnou ženou. Chodili jsme spolu téměř pět let. Máti to pochopitelně věděla aznala ji. Jako dnes si vzpomínám, že jsem měl co dělat oznámit jí, že bychom se chtěli po vojně vmých šestadvaceti letech vzít. „Prosím tě, akoho by sis jako chtěl vzít?“ sposměšným údivem vhlase ivobličeji mě jednou větou položila na lopatky.

1.4 UŽ NIKDY neukážu svůj strach!

Čtvrtý slib už nikdy... je otázkou odvahy kpravdivosti. Jestliže malý chlapec nebyl veden ktomu, ne že nesmí mít strach, ale že se má naučit strach zvládat, pak žije celý život ve falešném přesvědčení. Desítky nadávek, pořekadel jsou hanlivým označením toho, koho strach zkrátka přemůže. Kdo ztratí odvahu. Kdo raději předstírá, než aby se se strachem popral.

Aprotože strach má nejenom paralyzující účinek, ale pro některé muže istimulující, pak se nabízí hra se strachem.

Jsme přesvědčeni, že děti mají mít příležitosti se bát. Bobříky odvahy, noční táboráky okořeněné hororovými příběhy, prozkoumávání zřícenin ajeskyní adalší krutosti zdětských táborů by vdnešní době přestimulovaného bezpečí zavdaly příčinu ke stíhání.

Nemohu nevzpomenout zážitek, kdy jsem se bál, fakt bál, ale spolu sdalšími kluky jsme dělali akce, na které strašně rád vzpomínám.

Vkraji, kde jsem vyrůstal, byly lomy, jeskyně arůzná tajemná místa. Opředená tajemstvím předávaným zgenerace na generaci působila jak magnet.

Naše klučičí výpravy schované pod nálepku zdravotnického kroužku byly tajnými speleologickými výpravami do hlubin země. Hledali jsme křišťály, české granáty aza vytrvalé podpory našeho vedoucího– nadšeného speleologa– zažili fantastická dobrodružství.

Ne, že bychom se nebáli, ale učili jsme se svůj strach zvládat.

Podle slibu– není možné nechat nakouknout do roztřesené duše. Není možné odhalit před okolím svoji bezmoc. Atak– čím větší strach, tím třeba větší křik, tím více slov.

Není ojedinělé, kdy slabý muž měří svoji odvahu voblastech, které jsou směšné. Jako by potřeboval přesvědčit sám sebe, že na tom není až tak špatně.

Vydatně vtom pomáhá virtuální svět, kde sice umí skolit stovky nepřátel, ale není schopen zasáhnout na ulici, když někdo někomu ubližuje. Považuje za zářez na pažbě být vzrušený při čtyřhodinové souloži skráskami na porno stránkách, ale ve skutečnosti se bojí oslovit holku vtramvaji: co když se mu vysměje. Nebo si netroufne odmítnout panáka, protože by byl divný. Nebo dá kopačky přítelkyni, protože si neví rady sjejím těhotenstvím. Drobné ale nás uvádí zpět do reality.

Pokud si chlapec jako dítě slíbí: už nikdy neukážu svůj strach!, hledá způsoby, jak tomuto slibu dostát:

– naučí se být tvrdý ksobě akdruhým,

– naučí se vyhýbat se situacím, které přinášejí nejistotu, nebo dokonce strach,

– naučí se svůj strach kamuflovat, zastírat,

– naučí se deptat ty, na kterých je strach vidět,

– naučí se, že potřebuje mít stále situaci pod kontrolou.

1.5 UŽ NIKDY nikomu nic neřeknu!

Pátý slib už nikdy… vyrábí osamělé zoufalce. Našeptávače do kyberprostoru. Mít důvěru znamená mít odvahu ke zranitelnosti, kvytváření přátelských vztahů, partnerství.

Žel, domácí mazlíčci převzali úlohu lidí astávají se možná jedinými oddanými svědky našich životů. Aupsa, kočky, hada nebo plyšáka máme jistotu mlčenlivosti. Ne nadarmo se zvířata používají jako terapeutický prostředek.

Možná jste se už setkali svýtkou, že málo sdílíte své pocity, nebo neřeknete, co se děje.

Vporadně je to téměř každý pár, který řeší svou krizi. Když přijdou, obvykle je už situace vyhrocená, ale tomuto stavu často předchází léta mlčení.

Léta utajeného prožívání vpomyslném „mužském bunkru“, kam druzí nemají přístup. (Ženy na tom bývají obdobně). Zjednoho prostého důvodu– podělit se osvé přemýšlení, prožívání, nebo itrápení znamená mít někoho, komu lze důvěřovat. Někoho, kdo porozumí, kdo spíše naslouchá anevyslýchá aneradí. Někoho, kdo nezlehčí, ale ani nemá potřebu litovat.

Jeden zmých nejbolestnějších zážitků se týká Vánoc.

Rodiče už byli osm let rozvedeni. Sotcem jsme nebyli vkontaktu už téměř šest let. Nesměli jsme, ikdyž bydlel vjedné obci jako my. Zkrátka mezi rodiči byla studená válka. Přesto jsme si sbráchou dodali odvahu auprosili maminku, aby nám dovolila na štědrovečerní večeři pozvat otce stím, že si všechno vyřídíme azajistíme. Svolila.

Dodnes si pamatuji zcela přesně, co se dělo. Krok zakrokem. Bylo přesně 18:00 azazvonil. (Ani jsem nevěděl, že jeho přesnost mi byla předána geneticky.) Šel jsem mu plný očekávání otevřít.

Vpředsíni sundal klobouk ačerný kabát pověsil na věšák. Vešel do pokoje přímo kprostřenému stolu, kde seděla imaminka. Pozdravil „dobrý večer“ ausedli jsme společně ke stolu.

Proběhl zažitý štědrovečerní rituál. Nikdo znás nevěděl, jak se chovat. Ani otec, ani matka, ani my. Povečeřeli jsme beze slov. Poté jsme se přesunuli do ložnice, kde na nás pod stromečkem čekaly dárky.

– nezveřejňovat svá přání, potřeby, touhy acíle,

– nedůvěřovat,

– že nejjistější je být sám,