Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Toko-pa Turner

Přináležení
Rozpomínání se na domov

Přeloženo z anglického originálu Belonging: Remembering Ourselves Home vydaného nakladatelstvím
Her Own Press, Salt Spring Island, British Columbia, 2017.

Přeložila Veronika Šilarová

Návrh obálky a ilustrace Molly Costellová
Sazba Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Jazyková redakce Ivana Šelešovská
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 240
První vydání, Praha 2019

Vydala Grada Publishing, a.s.
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7243. publikaci

Vytisklo Tisk Centrum s.r.o.

Czech edition © GRADA Publishing, a. s., 2019
Copyright © Toko-pa Turner, 2017
Cover art and interior illustrations copyright © Molly Costello, 2017
Author photograph © Morgaine Owens
Translation © Veronika Šilarová, 2019

ISBN 978-80-271-2976-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2975-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-4134-5 (print)

Pro Craiga,

který je zemí,

v níž mé přináležení

má své kořeny.

Poděkování

Chci poděkovat své kamarádce a redaktorce Terri Kemptonové za doprovod na každém kroku mé cesty a mistrnou asistenci při zrodu této knihy; Angele Gygiové za přečtení rukopisu a její nekompromisní a cenné připomínky; Caoimhe Merrickové za tisíce slov podpory; Michelle Tocherové za dodání odvahy, abych svůj příběh postavila do popředí; Molly Costellové za to, že jedním obrazem vyjádřila vše, co jsem chtěla říct; Annie Jacobsenové, která navzdory mému zdráhání trvala na tom, že jsem spisovatelka; a zejména Craigu Patersonovi, svému milovanému manželi, za to, že mi každodenně ukazuje, jak se rodí přináležení, svou neochvějnou přítomností, moudrou reflexí a zaštiťující velkorysostí své něhy. Nakonec chci poděkovat ostrovu Salt Spring, že mě nese ve svých mystických větvích a propůjčuje vláhu mým slovům.

Pro rebely a ztroskotance, černé ovce a vyděděnce. Pro uprchlíky, siroty, obětní beránky a podivíny. Pro vykořeněné, opuštěné, vylučované a neviditelné.

Kéž s rostoucí barvitostí rozpoznáte, že víte, co víte.

Kéž se vzdáte své poslušnosti vůči pocitům bezcennosti, poddajnosti a váhání.

Kéž naleznete vůli být nesympatičtí a přitom být bezvýhradně milováni.

Kéž odoláte neoprávněným projekcím druhých lidí a kéž svůj nesouhlas dokážete sdělit s přesností a ušlechtilostí.

Kéž zříte, s dokonalou jasností přírody, jež vás prostupuje, že váš hlas je nejenom nutný, nýbrž zoufale potřebný, abychom zpěvem rozmotali stávající zmatek.

Kéž cítíte dostatek opory, podpory, prolínání a ujištění, až sebe a své dary nabídnete světu.

Kéž s jistotou víte, že i když stojíte sami, nejste osamělí.

S láskou,

Toko-pa

Kapitola první

Něco vyššího

Do tohoto světa náležíte. Do tohoto okamžiku, na toto místo, kde již stojíte, něco vyššího vás sem přivedlo. S hybnou silou dlouhé linie přeživších jste svázáni. Od jejich dobré smrti, následované novými životy a příhodami lásky, jež byla jejich semínkem, se váš příběh tkal. Při divokém jásotu přírody jste v souladu. Počasím všech ročních období a neviditelnými posvátnými sklony byl váš život formován.

A přesto, jako tolik z nás, můžete cítit bolest života ochuzeného o přináležení.

Je mnoho cest, jak osiřet. Doslova, ze strany rodiče neschopného se o vás postarat, nebo ze strany druhých, kteří nedbali pochopit vaše dary. Ze strany Systému, jenž vyžaduje loajalitu, avšak zaprodává vaši jedinečnost. Nebo ze strany historie, která vás v důsledku nesnášenlivosti či války proměnila v uprchlíka.

Sirotky z nás však činí také kultura, která vyzdvihováním určitých hodnot popírá jiné a nutí nás přitom odštěpit ony nežádoucí části nás samých. A to je možná nejhorší způsob osiření ze všech, jelikož představuje opuštění, na kterém neseme spoluvinu.

S tímto málem, aniž bychom rozpoznali, odkud odevšud jsme se vytratili, musíme nastoupit svou cestu. Musíme začít od nepřítomnosti – z touhy, která možná nebude nikdy naplněna – a následovat ji hluboko do srdce vyhnanství, abychom objevili, co (a jestli vůbec něco), lze vytvořit z ničeho. Abychom osiřelý život proměnili v nalezence.

Ačkoliv přináležení vládne mnohému, málokdy se o něm otevřeně hovoří. Stejně jako u žalu, smrti a nedostatečnosti jsme přesvědčováni, že cítit nepřináležení je ostuda, jež má zůstat vskrytu. Velkou ironií je, že moderní kulturu zaplavila epidemie odcizení, avšak tolik z nás se ve své nepřináležitosti cítí osamoceno, jako by všichni ostatní byli zasvěceni do toho onoho, z čeho jsme pouze my jediní vyděděni. A mlčet o vlastní zkušenosti odcizení je z velké části to, co mu umožňuje přetrvávat.

Žijeme v době rozdělenosti, kdy jsou po celém světě na vzestupu rasismus, sexismus, xenofobie a jiné systémové formy „zjinačování“. Nikdy předtím jsme na hranicích neznamenávali tak zemětřesné vlny migrace lidí jako dnes. A nároky usazování a integrace jsou rozmanité a složité, a to i po několik generací. Nyní se nacházíme v bodě důležitého přechodu, vymezené zmatečnými hranicemi politiky, třídy, genderu a rasy. Svým tichým způsobem je přináležení ústředním tématem rozhovorů naší doby.

Touha přináležet, nepochybně jedna z nejvlivnějších motivaci mého vlastního života, formovala můj život z velké části nevědomými způsoby, dokud mě nakonec nechytla za pačesy a nevtáhla do svých děsivých rozměrů. Tato kniha je cestopisem iniciace trvající celé roky a vedoucí zdánlivě nekonečným počtem bran, při jejichž průchodu bylo třeba odložit něco mně drahého. A tak vám píši nikoliv jako odbornice na přináležení, nýbrž jako sirotek, který musel objevit, že je třeba ztratit ještě mnohem více, bude moct být nalezen.

Přináležení má mnoho různých forem. První, která přijde na mysl, je pocit příslušnosti k nějakému společenství nebo místu. Pro mnoho z nás však touha přináležet začíná ve vlastní rodině. Pak je zde touha sdílet důvěrnou blízkost s jiným člověkem, v útočišti vztahu, a touha po přináležitosti v životním směřování či povolání. Je zde také duchovní touha patřit k určitému souboru zvyklostí či tradic, touha znát vědění předků a účastnit se jej. A bolestná touha přináležet vlastnímu tělu, ačkoliv si ani nemusíme všimnout, jak moc nás toto odtržení od těla ovlivňuje.

Jsou i jemnější způsoby přináležení – jako ty, které musíme nakonec stvořit svým vlastním příběhem, a dary, jimž bylo dáno v této souvislosti vzniknout. A v širším pohledu je zde i přináležitost k samotné zemi, kterou všichni cítíme (nebo necítíme) ve svém srdci. Nakonec přichází ono velké přináležení, jež je nejzamlženější a nejvytrvalejší ze všech, touha přináležet „něčemu vyššímu“, co dává našemu životu smysl.

Živoucí most

V severovýchodní části Indie, v horách Méghálaje, proměňují letní monzuny místní řeky v divoké a nevyzpytatelné veletoky, které nelze přebrodit. Před staletími našli vesničané důmyslné řešení. Vysázeli na březích určitý druh fíkovníku a jeho splétané kořeny jemně a trpělivě směrovali přes řeku, až se uchytily na opačné straně.

Tímto pomalým spojováním a proplétáním kořenů vesničané vytvořili odolný živoucí most, který dokáže odolat záplavám letních dešťů. Jde však o práci, již nelze dokončit za života jednoho člověka, a proto bylo třeba znalosti splétání a péče o kořeny předávat mladším generacím, které je udržují při životě a podílí se na dnes ohromující síti kořenových mostů v méghálajských údolích.1

Podíváme-li se na živoucí most jako na metaforu přináležení, můžeme si představit, že jsme uvízli na jednom břehu nebezpečné řeky a toužíme se napojit na něco vyššího, co je mimo náš dosah. Ať už je to přání najít své místo, své lidi nebo smysluplný vztah, touha přináležet je obrovskou, tichou motivací tolika našich dalších přání.

Za léta práce se sny jsem přišla na to, že touha přináležet je u mnoha lidí důvodem jejich životního hledání. Potřeba být rozpoznán pro své dary, být vítán v lásce a spříznění, mít pocit smyslu a potřebnosti v rámci svého společenství. Je to však také touha otevřít se posvátnému rozměru života, sloužit něčemu ušlechtilému, žít v kouzelném světě zázraků.

A přesto odcizení, temná sestra přináležení, je natolik všudypřítomné, že jej lze považovat za epidemii. Díky technologiím jsme navzájem propojení jako nikdy dříve, a přesto jsme nikdy nebyli natolik osamocení a odloučení. Jsme jednou z generací, kterým se nedostalo dědictví vědění, jež by bylo naším mostem k přináležení. Co je však ještě horší, kvůli naší amnézii často ani nevíme, co nám schází.

Naše vzájemné setkávání stále častěji nahrazují stroje. V důsledku digitální komunikace, automatizovaných zákaznických systémů či prodejních automatů, kde dříve fungovali lidé, se stáváme zajatci věku mechanického věku. Jsme produkty korporátních zájmů, redukováni na spotřebitele, kolečka v soukolí stejného stroje, jemuž jsme zavázáni. Tato větší, často skrytá entita, velkou měrou přispívá k pocitu odlidštěnosti a postradatelnosti. Tuto mašinerii nemáme rádi a ona nemá ráda nás.

Snažíme se vydržet, přispívat svým málem k mechanickému mapování řádu věcí, zaplavuje nás však sužující pocit bezúčelnosti. Nevědomě cítíme, že existuje něco vyššího, čemu toužíme přináležet. A ačkoliv to nedokážeme vyjádřit, zdá se nám, že druzí k onomu vyššímu náležejí, zatímco my je pozorujeme zvenčí.

Bolestivě prahneme po tom, aby si naší nepřítomnosti v kruhu přináležení všimli. Stravuje nás to zevnitř. Snažíme se zabavit, avšak osamocenost skrytou ve spodním proudu lze zřídka utišit. S prvním nádechem ticha přichází taková záplava odcizení, až se zdá, že nás zcela pohltí. Nehledě na to, kolik toho nahromadíme či čeho dosáhneme, trýzeň nesounáležení nás rve zevnitř.

A tak ke svému životu přistupujeme jako k projektu renovace – snažíme se být užiteční, obdivovaní, odolní či důvtipní. Ořezáváme vše nepraktické, co by nám mohlo bránit zapadnout. Ale když tento „seberozvoj“ začne omezovat naši vnitřní divočinu, trpí naše sny a propojení s posvátným. S tím, jak všechny zbývající zdroje poutáme do služeb nevědomé touhy přináležet, stále více ztrácíme pocit domova.

To je náš výchozí bod: přímo ve středu syrové trhliny své ztracenosti, na dně bolestného hledání vlastního místa v řádu věcí, si musíme nejprve sáhnout hluboko do samotného zranění a stát se jeho učedníkem. Musíme otevřít otázku, co z nás se ztratilo. Co je nám odnímáno? Pouze když se ponoříme do hlubin oné posvátné touhy, můžeme zahlédnout vznešenost, jíž je nám dáno nabýt.

Prosnít se k domovu

My lidé máme přirozenou potřebu uctívat „něco vyššího“, co nám dává soudržnost, ale v moderní době žijeme v jakési duchovní slepé uličce, kdy naše dary slouží pouze nám samotným. Na rozdíl od mnoha šamanských kultur praktikujících práci se sny, rituály a vzdávání díků lidé na Západě zapomněli to, co původní obyvatelé považují za zásadní: že tento svět vděčí za svůj život neviditelnému. Každý lov a každá sklizeň, každá smrt a každé narození jsou doprovázeny oslavou a ceremonií věnovanou tomu, co nemůžeme vidět, a vyživováním toho, co vyživuje nás. Jsem přesvědčena, že naše odcizenost pramení z pocitu zanedbání této reciprocity.

Všechny kultury mají sice svou vlastní mytologii, ale animistické vidění světa se obecně pojí s vědomím, že duch obývá vše. Nejenom lidské bytosti, ale i bytosti se čtyřma nohama, vysoké, ostrozraké, silné a tiché obyvatele strmých svahů, spící snivce hor a hovorné říční národy. Ducha můžete zahlédnout i v ohybu ouška keramického hrnku.

Animistické kultury žijí ve vzájemnosti s něčím, co spisovatel a mayský šaman Martín Prechtel nazývá „to posvátné v přírodě“, nám však zamotaly hlavu doslovnost a racionalismus. Odvrátili jsme se od mýtu a symbolického života a naše osobní příběhy pozbyly smyslu v rámci větší kolektivní hybné síly. V tomto odtržení trouchniví i naše schopnost představivosti, údivu a vize budoucnosti.

Všichni však máme svou soukromou bránu vedoucí zpět ke svazku s tajemstvím – snění. Práce se sny je účinný způsob, jak znovu navázat intimní vztah s tím, co súfijové nazývají Milovaným: posvátnou soudržností, tím božským v přírodě, z čeho pocházejí všechny bytosti. Tak jak na ně pamatujeme my, oni pamatují na nás. Náš rozhovor je praktikováním sounáležitosti jako živoucí most mezi dvěma břehy řeky. V této knize se s vámi podělím o sny, své vlastní i lidí, kteří mi k tomu dali laskavý souhlas, jež krásně ukazují rozmanitost bran otevírajících cestu k přináležení.

Podle mě je snění přírodou dozrávající naším prostřednictvím. Stejně jako strom plodí ovoce nebo se rostlina vyjadřuje svým květem, sny jsou naše plody. Vytváření symbolů a příběhů je biologickou nutností. Bez snů bychom nepřežili. Je možné fungovat bez toho, abychom si sny pamatovali, avšak život vedený a tvarovaný sněním je životem, který následuje vnitřní vědění samotné země. Naučíme-li se následovat instinkty své vnitřní divočiny, respektovat její souhlas i nesouhlas, rozvineme svou schopnost jemně vnímat. Tato citlivost nás činí prostupnějšími a učí nás nové řeči, a my se tak můžeme zapojit do rozhovorů v mnoha jazycích světa kolem nás.

Vnímavost je privilegiem a zodpovědností rozpomínání. Oscar Wilde napsal: „Snivec je člověk, který svou cestu dokáže nalézt pouze za svitu měsíce a jehož trestem je, že svítání mu zakryje zbytek světa.“ Když nahlédneme symetrii mezi vnější krajinou a vnitřní divočinou, pocítíme zármutek nad chvílemi, kdy bylo zasahováno do naší vlastní přirozenosti, kdy jsme byli zesměšňováni, lámáni k poslušnosti a v mnoha případech vymazáni z paměti. Začneme vidět situace, kdy sami neseme spoluvinu na této pomalé apokalypse, uvnitř i venku. A pouze z tohoto místa ztráty a touhy se můžeme začít rozpomínat na svůj domov.

Tato kniha je pokusem o vyzdvižení toho, co chápu jako širší definici práce se sny: splétání živoucího mostu mezi viděným a neviděným – úsilí, které lze provádět pouze s trpělivostí, schopností truchlit a ochotou přijmout podíl zodpovědnosti na tom, jak to vše dopadne, i když se nedožijeme výsledného užitku. Toto znamená praktikovat přináležení.

Doufám, že vás, odvážné poutníky, svým psaním ušetřím určitých zmatků na této iniciační cestě. Seznámím vás s různými tvářemi přináležení, stejně jako jsem se s nimi setkala já, a nejdříve s tím, jak se jim odcizujeme. Budeme se zabývat vlivy, které mohou způsobovat, že se stáváme umenšenou verzí sebe sama, a tedy také tím, jak jsme vábeni zabydlet se ve „falešném přináležení“. Setkáme se s archetypem vyděděnce a pak sestoupíme do prostoru vyhnanství – bolestivého, avšak nutného obrušování do pravého přináležení. Tam nalezneme vnitřní jinakost, která k nám chce přináležet. Je to velký podnik, který ráda nazývám rozpomínáním. Mnoho z nás si myslí, že přináležitost je mytické místo, k němuž nakonec možná dorazíme, když ho budeme přičinlivě hledat. Avšak co když přináležení není vůbec místo, ale schopnost? Soubor dovedností, které jsme v moderním životě ztratili či zapomněli? Stejně jako živoucí most jsou tyto dovednosti způsobem, jakým můžeme nenásilně vylákat na světlo, splétat a ošetřovat kořeny vlastní odtrženosti – a spolu s tím obnovit svou příslušnost k přináležení.

1 Z pořadu Human Planet, „Rivers: friend and foe“ (2011), BBC One.

Kapitola druhá

Počátky odcizení

Jako u mnoha jiných lidí, vzešla má cesta za přináležením ze semínka odcizení. Vzpomínám si na častou scénu u jídelního stolu, kdy jsem se cítila ublíženě a s očima plnýma slz jsem utekla nahoru do svého pokoje a zoufale jsem si přála, aby za mnou máma přišla a s láskou mě přiměla znovu přináležet. Ale ona se nikdy neobjevila. Místo toho jsem se vyplížila zpátky na schody nad kuchyní a tajně poslouchala, jak rodina pokračuje v jídle beze mě, a v břiše mi kručelo hlady.

Každý má svou vlastní verzi trucovny, ale v nejhlubším smyslu právě toto trucování znamená cítit se mimo okruh přináležení. Je to mučivé přesvědčení, že vás nikdo nepotřebuje, že vás život považuje za zbytečné. Když vás nikam nezvou, potvrzuje to vaše nejhorší obavy a tlačí vás to stále hlouběji do vyhnanství, a dokonce až k chladnému vábení smrti.

Obrazně řečeno jsem v trucovně za svůj život strávila mnoho let: hladověla jsem po lásce, prahla po tom být mezi hledanými, přála si, aby mě někdo přivolal zpátky k přináležení. A když útěk od stolu nestačil k tomu, abych své rodině chyběla, mé odchody se prodlužovaly, zacházely stále dál, až to jednou bylo navždy.

V devíti letech jsem našla dům k demolici a chtěla se tam zabydlet. Za malými dveřmi zatlučenými prkny, která jsem vypáčila, byla malá místnůstka. Celé týdny jsem po ulicích sháněla věci, jež by mohly oživit mou zašlou, rozpadající se skrýš. Našla jsem koště a vymetla část sutin, vyplížila se z domova s něčím na zub a kreslila obrázky, kterými jsem zdobila zdi. Stačilo mi i pár kousků rozbitého nábytku, a chvíli jsem si dokonce hrála na to, že jsem skutečně odešla z domova.

Tento raný impulz mohl být prvním znamením, že něco uvnitř mě se chtělo odloučit, odlišit od původní rodiny. Přes zchátralost mého nového příbytku a nebezpečí mě lákalo vytvořit si nové já. Svůj vlastní život. Samozřejmě jsem byla moc malá, abych se sama o sebe postarala, a když se soumrakem pronikla do domu tma, zdráhavě jsem se vrátila domů, kde si celou dobu ani nevšimli, že jsem byla pryč.

Když lidé slyší, že jsem vyrůstala v súfijském ášramu, rozzáří se jim oči. Těžko si dokážu představit, jak exotický obrázek to musí být pro někoho s tradičnější výchovou. Jako bych jim najednou začala dávat nový smysl, když si vybaví vířící derviše a poezii Rúmího a Džibrána. A pravdou je, že pro mé mladé srdce byl život v komunitě oddaných, kde byly hudba, modlitby a poezie běžnou součástí dne, krátkou dobou přináležení. Ale stejně jako jiné duchovní komunity, vrhala i tato svůj temný stín.

Osmnáct pokojů v domě bylo naplněno přechodnými hosty, avšak navzdory působivé velikosti to mělo velmi daleko k luxusu. Byl to starý nájemní dům ve vykřičené čtvrti Montrealu, kde netopýři škrábali o zdi a rovnou přede dveřmi se procházeli dealeři drog a prostitutky. Byli jsme hodně chudí a o velkou část zařízení jsme se museli dělit s dalšími lidmi. Vzpomínám si na jednu quebeckou lezavou zimu, kdy nám odpojili topení a všichni jsme se krčili u jednoho ohně. Jako dítěti mi však nic z toho nevadilo. Vždycky tu byl někdo zajímavý – muzikanti, umělci, bohémové a intelektuálové – a každé léto jsme se přesouvali do jógového ášramu v pohoří Laurentidy, kde hostovali učitelé jako třeba súfijský mistr Pir Vilayat Inayat Khan.

Nejraději vzpomínám na hudbu. Súfijské písně jsou směsicí hindského, sanskrtského a arabského vyznání Milovanému. Vzývání k otevření srdce, vyjádření touhy po návratu do posvátné rákosiny, odkud vzešel i lidský rákos. Neustále jsme se modlili, zpívali zikry a tančili až k extázi.

Bylo mi osm, když matka a otčím počali mou sestru a babička nás donutila odstěhovat se z komunity do půldomku na předměstí. Možná to způsobil náhlý přechod do uzavřeného bytu, stres z příchodu miminka do naprosté chudoby nebo městská periferie, co na nás na všechny působilo jako naprosto cizí kultura. Ale najednou jako bych poprvé skutečně poznala svou rodinu. Samotný domov se ukázal jako místo nestálosti, střetu a zanedbávání.

Pro súfijskou komunitu byl můj nevlastní otec duchovní vůdce, ale za zavřenými dveřmi byl emočně odtažitý a fyzicky agresivní. Má matka, učitelka jógy a bylinkářka, vás dokázala nakazit svou kreativitou a nadšením; ale stejně snadno jako dovedla vzlétnout do oblak, uměla se i propadnout do hlubin. Trpěla stavy hluboké deprese a hněvu, které se nikdy nepokusila léčit, a tak často doma způsobila velkou spoušť. Ze dne na den, dokonce z hodiny na hodinu, se přehoupla z mánie ke sklíčenosti a zášti, takže být s ní bylo jako tančit mezi vejci. V období deprese měla sebevražedné sklony a sužovaly ji pocity, že ji nikdo nemá rád a nedokáže ji docenit.

Jako osmiletému dítěti mi z pohledu na maminku pukalo srdce. Viděla jsem pouze její krásu a cítila, že mým úkolem je utěšovat a ujišťovat ji, vtáhnout ji zpátky do útočiště lásky. Její obloha však dokázala bleskově zčernat a pak na mě ze zálohy útočila v záchvatech krutosti. Nejspíš kvůli vlastnímu nezpracovanému zármutku ji odpuzoval projev emocí. Když jsem plakala, držela si ode mě bezpečný odstup a říkala, že to zbytečně přeháním nebo že si za to můžu sama.

Ve snech z nejranějšího věku mě matka opouští. Měla jsem sny, kdy mě v noci nechala samotnou v nebezpečné uličce, protože jsem ji nechtěně ranila. Nebo mě dala únoscům, kteří mě přivázali ke středu terče a házeli na mě šipky. Jako by skutečně existovaly dvě verze mé matky: jedna, za kterou jsem cítila zodpovědnost, a druhá, která mě měla za terč.

Čím více jsem se snažila být milována, tím osamocenější jsem se cítila a ve stále hlubší temnotě. Brzy jsem se naučila stáhnout se do sebe.

Ve věku jedenácti let jsem myslela hlavně na sebevraždu. Nechápala jsem, že jsem si zvnitřnila odmítnutí, které jsem cítila ze strany rodiny. Sebevražda je nejzazší formou zavržení sebe sama. Byl to způsob, jak „uvést do reality“ umrtvující impulz, který mi svíral srdce. Na přelomu čtrnáctého a patnáctého roku jsem utekla nadobro. Chvíli jsem žebrala o peníze, spala na zemi a přátelila se s lidmi nejhoršího druhu. Nakonec mě zadržela policie a převezli mě do záchytného střediska, kde mě do svých tenat chytil takzvaný Systém.

Systém představovala státem řízená síť paradoxně pojmenovaných „domů péče“ o sirotky. Byly mezi námi opuštěné děti, zneužívané či zanedbávané, nebo s těžko zvladatelnými vlastnostmi. Podobně jako já měla řada sirotků doposud žijící rodiče, ale ze změti důvodů od nich byli odříznuti, pohybujíce se na pomezí různých fází fyzického a duchovního bezdomovectví. Ze strachu a zmatku, bez smysluplných zdrojů vedení, se většina dětí oddala gangům, násilí, drogám a sebepoškozování.

Následující roky byly nejtemnějším obdobím mého života, a přesto jsem nějak chápala, že život ve vyhnanství byl krokem k lepšímu oproti přání zemřít. Zde jsem alespoň byla ve společnosti dalších sirotků a všichni jsme společně nenáleželi.

Vyléčit srdce stranící se lásky může být celoživotním úsilím. Pro mnoho z nás se zlomeným duchem však musí zaznít, že ve vyhnanství lze nalézt lék. Ztracený a znovunalezený poklad – lék, který by jinak nikdy nebyl objeven. Pokud nenáležení dokážete plně přijmout za své a spřátelit se s běsy osamocení a vyloučení, již nikdy vás nemůže ovládat snaha se jim vyhnout. Jinak řečeno, jste na cestě zpět za svým domovem.

Počátky odcizení

Tážeme-li se po prapůvodu odcizení, musíme začít vlastním příběhem. Zkušenosti jednotlivých lidí jsou sice značně rozmanité, avšak vykazují více podobností než odlišností. Jako děti máme přirozený sklon divit se, snít a objevovat. Dokážeme se celé hodiny pohybovat ve smyšleném světě, rozprávět s přírodou, experimentovat se smysly a představami, sebejistí si svým pocitem bezpečí, přesvědčení o možnosti nemožného.

Stejně jako v samotné rajské zahradě je to doba harmonie, hojnosti a nepřítomnosti studu. Ale v určitém bodě, dříve či později, se všichni, postupně nebo náhle, odcizíme svému přirozenému vztahu se světem zázraků. Třeba nám opakovaně říkají, abychom nežili s hlavou v oblacích, že je to jen naše představivost nebo pouhý sen. Chtějí po nás, abychom se rozhodli, čím budeme, až vyrosteme, říkají nám, jak se má chovat „slušná dívka“, s nástupem do školy jsme vrženi do společenského života a dalšími způsoby nenadále zasvěcováni do pravidel konsensuální reality.

U některých může toto první odcizení doprovázet trauma, zneužívání či zanedbávání. Třeba jste byli nuceni pečovat o potřeby druhých, zatímco váš vlastní vnitřní život byl přehlížen, zesměšňován či opomíjen. Možná vás přesvědčili, že jste užiteční pouze jedním jediným způsobem, zatímco skutečné sklony vašeho přináležení byly jako disidenti zahnány do ilegality.

Možná jste vy a vám podobní byli ostouzeni svou rodnou kulturou. Možná vás nároky prostředí nutily skrývat vaše dary, zatímco jste se zabývali něčím bezodkladnějším.

Bez ohledu na specifika prvního odcizení v takovou chvíli cítíte, jak vzniká trhlina mezi tím, kým skutečně jste, a tím, kým musíte být, abyste přežili. A tak začíná práce na formování vlastností do přijatelnější verze sebe sama. Postupem času se snaha „zapadnout“ mezi normální stane tak úspěšnou, že dokonce začneme zapomínat na svou pravou podstatu.

Vzpomínám si, že mi jako dítěti často vyčítali, že moc mluvím, jsem moc hlučná a všechno přeháním, takže jsem začala zkoušet, jak se „hodit do pohody“. Podobnou „nevzrušenost“ můžete pozorovat u většiny náctiletých bydlících ve městě. V jejich nitru vybuchuje pestrobarevný ohňostroj hormonů a vášní, zoufalství a touhy, ale dělají všechno pro to, aby vypadali, jako že jim na ničem nezáleží. A funguje to!

Vzpomínám si, že když jsem se trochu naučila ovládat svou přirozenou expresivnost, chválili mě, jak jsem se pěkně „zklidnila“, jako by ta předchozí, autentická verze mě samotné byla obtěžující a ostatním nepříjemná. Za takové potlačení však můžeme s přibývajícím věkem draze zaplatit.

Patologizací vzdoru u teenagerů působíme svým dětem velkou újmu. Jsou to budoucí formovatelé naší kultury a rituály iniciace do dospělosti, praktikované tolika národy, mají svůj dobrý důvod. Vzpoura, pokud k ní přistupujeme s náležitou vážností, je nutnou konfrontací se společností a zajišťuje naše trvání. Stejně jako jakýkoliv jiný vztah musí projít napětím střetu, aby se prohloubila vzájemná důvěra, tak musejí mít mladí lidé možnost přispět svým nesouhlasem k naší společné živosti. Je to práh přechodu v životě mladého člověka, kdy se obrací dynamika mezi staršími a mladšími. Starší ustupuje ze své pozice učitele a musí začít naslouchat. Poté co tito starší vše potřebné předali, osobně i nepřímo prostřednictvím kultury, mají teď příležitost vyslechnout, jak se daří mladým.

Právě zde je nejvíce třeba bolesti a běsu nepřináležení. V nesouhlasu mladého člověka a jeho ochotě ohradit se proti nespravedlnosti se skrývá a vzkvétá divoká zásobárna kreativní energie. Zatímco ostatní kultury považují tento přechod za nesmírně důležitý, pod našima rukama z něj vzniká katastrofa tragických rozměrů, kdy mládež odsuzujeme jako neukázněné a vzpurné jedince, které je třeba převychovat a naučit poslušnosti. Místo abychom mladým dospělým dali možnost podílet se na vedení společnosti a účastnit se našeho kruhu přináležení a požádali je, aby proměnili zastaralé struktury, je jejich vášeň zahnána do ohrádky studu a represe.

Takové zavržení má své důsledky. Když je nově vznikající síla, fyzická i psychická, otevřeně odmítána, nemůže nikdy naplnit svůj smysl a stát se základním kamenem sebeúcty, kterým ve skutečnosti je. Bez uvítacího rituálu, kdy by zaznělo: „Vaší krve je třeba, váš hněv je cenný, vaše bolest má smysl“, nemůže mladý člověk nalézt místo, kam by směřoval svou loajalitu, a místo toho se ještě více vzdálí a odcizí.

Opustila jsem domov jen v ponožkách. Než šla matka ten den spát, schovala mi všechny boty. S plnou silou odhodlání svých patnácti let jsem i přesto odešla, běžela ulicí naboso a doufala, že ve tmě na nic nešlápnu. Během několika málo dnů mě policie našla doma u mého staršího přítele. Pod hrozbou jeho trestního stíhání mě odvezli na zadním sedadle policejního vozu. V jednu chvíli, na kterou nikdy nezapomenu, se na mě jeden z policistů otočil a zeptal se, zda chci zavézt zpátky domů. A já jsem s naprostou jistotou odpověděla: „Ne.“

Jak mi postupně docházelo, alternativou bylo děsivé nápravné zařízení pro mladistvé, kde mi zabavili všechny osobní věci. Ze strachu, že bych se v maličké cele s otvorem ve dveřích na podávání jídla a jediným červeným poplašným tlačítkem chtěla oběsit, mi vzali i pásek. Poslali mě se osprchovat spolu s ostatními dívkami, s malinkým kouskem mýdla, drobečkem pasty na zuby a ručníkem, který už nemohl být menší. Množství určené pro lidi tak malé důležitosti, že vlastně vůbec neexistovali. Voda tekla v přerušovaných dávkách ze sprchy bez kohoutku, betonové dveře se zamykaly automaticky a světla zhasínala podle přednastaveného času bez vypínače.

Matka mě navštívila jen jednou a já si vzpomínám pouze na to, že jsem se na druhé straně plexiskla cítila jako divoké zvíře. Netoužila jsem po ničem jiném, než aby mě přemlouvala k návratu domů, ale myslím, že se jí vlastně ulevilo, že mě konečně zkrotili. Dříve než jsem se stačila rozkoukat, různé úřady rozjely soudní případ, kdy jsem se nakonec „dobrovolně odevzdala“ do péče Systému.

Nechápala jsem, proč přesně tam jsem. Protože věci, kterými jsem trpěla, byly nehmotné a nepojmenovatelné mezery v mém životě, léta jsem žila v sebezpochybňujícím přesvědčení, že trauma, kterým trpím, je bezvýznamné. Věřila jsem, že to přeháním a že ničím vlastní rodinu, jak mi neustále připomínala matka. Trvalo desítky let, než jsem si uvědomila, že to maličké semínko mého osudu potřebovalo tuto odpornou půdu, aby v ní mohlo zesílit. Potřebovala jsem poznat skutečný smutek a zabydlet se ve své osamocenosti, abych mohla objevit, že nebýt milována je lepší, než být milována zpola. Potřebovala jsem se vymanit z područí toho, co ve jménu lásky pohrdá, závidí a ponižuje.

Systém si mě přehazoval celé měsíce, z azylových domů do chráněného bydlení, čímž mi znemožňoval znovu zapustit vyprahlé a žíznící kořeny. Když jsem jakžtakž navázala vztah s některou z přetížených sociálních pracovnic, přeřadili ji jinam. Nikdy se se mnou nerozloučily. Přesto jsem opakovaně procházela rituálem vybalování toho mála, co jsem měla, jen aby mě znovu odvezli na jiné místo, nejlépe v noci. Tak jsem se seznámila s pomíjivostí a s tím, jak se neustále přizpůsobovat, abych přežila.

Při opakovaných pokusech přináležet se můžeme naučit velké přizpůsobivosti, jako chameleon měnící barvy, aby splynul s prostředím. Naučila jsem se vycítit i tu nejmenší hrozbu, naladit se na prostředí a předvídat jeho potřeby a být užitečná tam, kde jsem zrovna zakotvila. Dokázala jsem se s místem rychle obeznámit, naučit se místní zkratky a zvyky, abych vypadala, jako že tam opravdu patřím. Ironií však je, že kvůli své schopnosti přizpůsobit se, jsem nikdy nenalezla skutečné přináležení.

Vyděděnec se sice naučí měnit mimikry, aby zapadl do jakéhokoliv životního prostředí, avšak pak je pro něj těžší rozpoznat svou pravou podstatu. Může se cítit osvobozen od domnělých či skutečných omezení, ale zároveň prahne po tom důvěřovat nějakému místu, lidem či povolání natolik, aby mu stálo za to zapustit kořeny do půdy. A takovýto druh osamocenosti, neznalý trvalého domova, si postupem času vybere svou daň.

Člověka, který za sebou spálí mosty, pronásleduje odcizení. Dílky vás mohou zůstat na místech a v dobách, se kterými jste navázali letmé spojení. Čím více toho za sebou zanecháte, tím více se štěpíte na kousky. Pokud patříte mezi takovéto lidi, přestože jste mohli dosáhnout i mnoha vnějších úspěchů, cítíte, že postrádáte pocit důvěrnosti vůči životu, který jste si vybudovali.

 Jelikož jste ukázali svou pravou podstatu někde, kde byla odmítnuta, začnete si tato místa chránit. Neunesli byste další újmu, a proto odmítáte ukazovat, kým skutečně jste. Přestanete žít z místa pravdy a postupem času se tato neochota promění v odcizení se vlastní podstatě.

Jak plyne čas, už ani nepociťujeme naléhavost toho, co z nás chybí. Samotná nepřítomnost se stane zhoubnou a šíří se jako nepojmenovatelná sklíčenost či úzkost. Velmi jednoduše řečeno, cítíme-li se jako vyděděnec, ukazují se nám ty naše části, které jsme vydědili.

Spořádanost a úzkoprsost

Sny jsou prvním místem, kde se odcizené Já objeví. Vyděděná psychická energie nabývá mnoha forem v nutkavé snaze znovu nám při-náležet. Proto lidem říkám, že temné sny jsou jako potvrzení, protože naznačují, že něco je připraveno vstoupit do vědomí. Noční můry jsou sny se zesílenou hlasitostí, které se poctivě snaží upozornit nás na to, co je připraveno se vyléčit. Pokud to však budeme i nadále přehlížet, odmítnutá energie může nabýt podoby psychických symptomů jako úzkost, záchvaty paniky, zuřivost nebo deprese.

Například v příběhu Elaine, která před pár lety oslavila padesátku a vyrostla v silně tradiční křesťanské rodině. Po několika záblescích, kdy začala rozpoznávat a přijímat své vlastní hodnoty, začala pracovat se sny, aby se vyrovnala se svou touhou po jiném způsobu života. Jelikož odchod z církve s sebou nesl také zpřetrhání vazeb s komunitou, ztrátu živobytí a rodinných svazků, byl to trýznivý a postupný proces. V jeho průběhu měla Elaine následující sen:

Nalinkovaný a úzký, sen Elaine

Se sestrou, oddanou křesťankou, vcházíme do zavřeného nákupního střediska. Chodba vedoucí dovnitř je hodně úzká, a když jsem asi v půlce, začne po mně chňapat děsivá temná postava. Ucouvnu a uvíznu tam, jsem svázaná a křičím o pomoc. Pak se objeví postava podobná duchu a dá mi injekci, aby mě „umlčela“. Jsem klidnější, ale cítím se lapená.

Když jsme sen rozebíraly, Elaine nákupní středisko popsala jako společenské místo, kde všichni konzumují, co je jim předkládáno, pod tlakem být „neustále šťastní“. Jak to vyslovila, překvapilo ji, jak podobně vnímala tlak uvnitř církve.

Skutečnost, že nákupní středisko bylo zavřené, mohla souviset s tím, že Elaine se musela v životě uzavřít mnoha těmto vlivům. Některé hluboké vazby však přetrvávaly, jako třeba vztah se sestrou, a proto tam stále ještě „nakupovala“. Navzdory tomu, že jí tento svět přišel předem nalinkovaný a úzkoprsý oproti nově rozšířené životní perspektivě, nebyla připravena jej úplně opustit.

Zeptala jsem se Elaine, na co si vzpomíná v souvislosti s temnou postavou, která po ní chňapala, a ona si vybavila pouze to, že měla „bezprsté rukavice jako žebrák“. Díky této drobnosti jsme začaly chápat, že tato postava, v úzkém přechodu zevnitř ven, byla archetypem vyděděnce. Představovala vše, čemu se nákupní středisko alias církev snažila vyhnout. Byl to vlk samotář, odvržený společností, bez postavení, majetku či přináležení. A chňapal po Elaine, stejně jako se nás snaží do svých spárů chytit náš nejhorší strach, s přesvědčením, že kdyby se Elaine nesnažila vmáčknout do tohoto světa, skončila by mimo společnost.

Na otázku, jaký to byl pocit dostat utišující injekci, Elaine odpověděla, že ji to paralyzovalo. Zaujal mě kontrast mezi jejím zoufalým voláním o pomoc a náhlým pocitem umrtvení a zeptala jsem se, zda poslední dobou netrpěla depresí. „Ano,“ odpověděla bez zaváhání, „před pár týdny přišla ohromná záplava emocí a pak jsem upadla do něčeho podobného depresi.“

Pokud se na postavy Elainina snu podíváme jako na aspekty jí samotné, pak můžeme chápat postavu vyděděnce jako její část, která byla zapuzena a žije mimo okruh přináležení. Práce se sny je například téma, které nikdy nezmiňuje před svou rodinou nebo přáteli z církve, ačkoliv je to jedna z jejích největších zálib. Vyděděné části zoufale toužící po Elainině pozornosti však po ní začaly chňapat a škodit jí stejně, jak by to udělali všichni zanedbávaní či ostouzení.

V důsledku svých odlišností je vyděděnec buď vykázán z okruhu přináležení, nebo někdy odchází dobrovolně, protože nedokáže dále snášet podmínky normálnosti. V každém případě se z něj stává tulák, který neustále hledá místo, jež by mohl nazývat domovem.

Podobně jako Elaine musí hrdina či hrdinka mytického příběhu překročit práh, kde se zřekne tradice, aby mohl nebo mohla poznat, kým je mimo rámec očekávání království. Ale bez snů a pohádek, které pomáhají najít správný směr těchto symbolických odchodů, může vyděděnec ustrnout v celoživotním ztotožnění s nevykupitelným archetypem.

Archetyp vyděděnce

Jako mnoho jiných druhů lovících ve smečce se lidé střeží odlišnosti a jsou vůči ní podezřívaví. Spáchali jste zločin, pocházíte z jiné země, máte neobvyklé dovednosti, vlastnosti či orientaci, nebo jste chudí, nemocní či zranění – to vše může být důvodem, proč se identifikujete s archetypem vyděděnce: sirotka, černé ovce, rebela, outsidera, disidenta, obětního beránka, podivína, bezdomovce, žebráka, ztracené existence. Pod nejrůznějším označením hraje vyděděnec důležitou roli v mytologii i v životě.

V každé rodině a v mnoha lidových příbězích vystupuje černá ovce. Outsider, kterému se přisuzuje stínová projekce celé skupiny. Jako terč kolektivního odsudku se obětní beránek stává sjednocující silou. Jinými slovy, stává se nositelem zavržených, neobjevených a zapomenutých střípků rodinné historie, a protože černá ovce žije podle svého, často vnáší tyto aspekty do rodinného povědomí.

Zní to jako hrdinský čin, je to však osamělá a obtížná cesta. Když se odcizíme vlastní rodině nebo ji vůbec nemáme, v důsledku opuštění či na základě vlastní volby, stává se nepřináležení základem našeho života. Pocit bezdomovectví dokáže v psychice přežívat jako trvalý stav, zabarvující vše, co děláme.

V některých kulturách byli sirotci vylučováni ze společnosti. Například v Zambii jsou ponižováni, říká se jim „kozy“ a má se za to, že jim „chybí kultura“, jelikož neprošli náležitou iniciací a rituály daného společenství.2 Jinde jsou však nalezenci považováni za zvláštní chráněnce celého kmene, a dokonce jsou chováni ve velké úctě. Akani z Ghany mají píseň nazvanou „Sansakroma“, která „dětem zpívajícím tuto píseň připomíná, že kdyby se něco stalo jejich rodičům a ony by osiřely… dostaly by se pod ochranu celé vesnice“.3 Podíváme-li se na lidové příběhy o sirotcích z různých částí světa, narazíme na stejné motivy. „Sirotci jsou zároveň nebozí i ušlechtilí,“ píše Melanie Kimballová, profesorka dětské literatury z univerzity Simmons College v Bostonu. „Jsou ztělesněním osamělosti, ale i možnosti, že lidé mohou zcela změnit svůj život.“4

Pojďme si na chvíli představit, že bychom své rozmanité příběhy o vyhnanství zbavili jednotlivých vrstev a dostali se k jádru, abychom našli, co máme společného s lidmi, kteří zažili něco podobného. Takový soubor vzorců a vykoupení odpovídá pojmu „archetyp“.

Archetyp, slovo pocházející z řeckého arche-typos (první vzor, ražba), je plán či kód vrozené, univerzální zkušenosti. Mezi časté archetypy, které nalézáme v mýtech a pohádkách celého světa, podle všeho bez omezení místem či dobou, patří hrdina, moudrá stařena a šašek. Jejich vzorce se nám objevují ve snech v průběhu důležitých životních přechodů. Archetypy nám ukazují, že nevedeme pouze bezvýznamné životy, nýbrž procházíme stejnými branami s odvahou a úzkostí, úžasem a triumfem jako hrdinové a hrdinky, se kterými jsme vyrůstali a obdivovali je v knížkách.

Jungiánská psychoanalytička Ann Bedfordová Ulanovová to shrnuje takto: „Archetypy jsou pro psychiku to samé, co instinkty pro tělo.“5 Jinak řečeno, archetypy jsou vrozené reflexy, které se spustí, když v našem prostředí převládají určité podmínky, a které, bohudík či bohužel, určují, jak reagujeme a jak se chováme.

Rozborem funkce snů a pohádek můžeme následovat jejich archetypální mapu a lépe se zorientovat na cestě neznámem, jelikož nám pomáhají rozpoznat smysluplné znaky osobní zkušenosti. Ukazují nám, kde procházíme univerzálními rituály přechodu, jako jsou iniciace, vyhnanství, symbolická smrt a znovuzrození.

Archetyp vyděděnce/sirotka se objevuje ve stovkách pohádek, knižních příběhů i filmů. Literární postavy jako Popelka, Děvčátko se zápalkami, Jana Eyrová, Frodo Pytlík a Harry Potter patří mezi dobře známé vyděděnce.

Vyděděnec je často sirotek žijící mimo kastu či sociální třídu. Neodpovídá společenským zvyklostem a normám a ohrožuje je. Je oním znepokojujícím „druhým“, jedinečným a samotným ve světě, který nám připomíná, jak snadné je ztratit spojení a podporu. Proměnou z chuďase na prince nás však také inspiruje, abychom věřili, že i nejsmutnější příběhy odloučení mohou mít šťastný konec.

Archetypy nejsou tedy jednotlivé obrazy či postavy, nýbrž vzorce vývoje. Sirota je v pohádkách v místě svého původu vystavena nějaké formě špatného zacházení, zneužívání či zanedbávání. Pak musí pátrat či se vydat na cestu, aby našla své pravé místo ve světě. K tomu však musí odejít z domova, přerušit vazby se svou původní skupinou nebo rodinou a přestát dlouhou dobu vyhnanství.

Během tohoto putování bude strádat a dostane se do bodu, kdy to téměř bude chtít vzdát. Pokud však využije své chytrosti a nadání a vytrvá, přijdou jí na pomoc kouzelné bytosti. Na konci se jí dostane zadostiučinění ve formě místa nezpochybnitelného přináležení ve světě, nikoliv pouze proto, že si jej vydobyla z ničeho, ale proto, že je svět dostatečně velký na to, aby byl útočištěm i pro druhé ve veškeré jejich rozmanitosti.

2 Ngubeni, Agnes (Kabwe, Zambia) rozhovor na zpravodajském webu IRIN, http://www.irinnews.org/report/87056/zambia-orphans-growwithout-cultural-identity

3 Abraham Adzenyah a kol.: Let Your Voice be Heard! Songs from Ghana and Zimbabwe. World Music Press 1997, s. 43.

4 Kimball, Melanie A., „From Folktalkes to Fiction: Orphan Characters in Children's Literature,“ Library Trends 47.3 (1999), s. 599.

5 Parafráze Carla Junga, Ulanov, Ann Bedford, The Feminine: In Jungian Psychology and in Christian Theology, Northwestern University Press (1971), s. 48.

Kapitola třetí

Matka ničitelka

Vjedenácti letech mi babička dala snubní prsten mého zemřelého dědečka. Cenila jsem si ho nade vše. Byl zbílého zlata, krásně zdobený, aco bylo vůbec nejdůležitější, na vnitřní straně bylo vyryté jeho jméno Tadeusz. Jednoho dne jsem udělala velkou chybu, šla jsem sním plavat aprsten mi sklouzl zprstu. Dvě hodiny jsem se potápěla ahledala ho na dně bazénu, ale pokaždé jsem se vynořila sprázdnýma rukama ačím dál tím vyčerpanější. Bylo mi to moc líto anikomu jsem to neřekla. Když jsme ale příští víkend přijeli kbabičce na oběd, všimla si, že prsten nemám. Moc jsem se omlouvala apřiznala jsem, že jsem ho ztratila. Nato se ke mně matka obrátila ajedovatě zasyčela: „Toko nemůžete svěřit nic cenného.“

Sama osobě by se tato událost dala považovat za slabou chvilku rodičovské výchovy, avšak jako poslední vnepřetržité řadě podobně krutých poznámek jsem to vnímala jako systematické ponižování, které mě nakonec přesvědčilo ovlastní nedostatečnosti, nedůvěryhodnosti anadbytečnosti urodinného stolu.

Pokud jste stejně jako já vyrostli spocitem neviditelnosti, bezvýznamnosti či ještě hůře vatmosféře nevysloveného tušení, že jste nechtění nebo že by bylo lepší, kdybyste byli mrtví, pak možná patříte mezi potomky žen posedlých matkou ničitelkou.

Matka ničitelka je označením energie či archetypu, který odmítá, zavrhuje, či dokonce chce zničit své vlastní dítě. Tento výraz poprvé použila jungiánská psychoanalytička Marie-Louise von Franzová6 anaposledy rozpracovala autorka, učitelka ajungiánská analytička Marion Woodmanová vrozhovoru sDanielou Sieffovou nazvaném „Tváří vtvář matce ničitelce“.7 Jako terč matky ničitelky dítě nakonec dospěje kpřesvědčení, že žije vnebezpečném světě ajeho život je vohrožení.8 Dlouho poté co opustí domov, je takové dítě pronásledováno matkou ničitelkou, která jej drtí zevnitř.

Ještě než vůbec pomyslíte na to, že vyzkoušíte něco nového, použijete svou kreativitu, uplatníte svůj hlas nebo vykročíte za změnou, objeví se matka ničitelka. Jako Meduse jí stačí mírně pozvednout jedno obočí acelé vaše tělo zkamení. Disponuje ochromující energií, která vás obere otvořivost avyžaduje vaše mlčení. Živí se vaší hanbou abezmocí avyprovokuje ji iten nejmenší projev emocí či odlišnosti.

Dítě již nemůže dále vydržet bolest odmítání, aproto přestane projevovat svou tvořivou jiskru. Kvůlidlouhodobě vštěpovanémupřesvědčení, že je bezcenné, ji schová mimo dosah kritiky. Woodmanová píše: „Jeho jedinečná tvořivá esence se odštěpí aje pohřbena ve skrytém záhybu nevědomí.“9

Archetyp matky ničitelky byl pro mě velkým objevem, protože vysvětluje, proč jsem vtak mladém věku pomýšlela na sebevraždu. Sebevražda nebo „toužebné přání po zapomnění smrti“ je způsob, jak obrátit tažení matky ničitelky proti sobě. Sebevražda je konkrétním vyjádřením odvržení, které jsem každodenně prožívala.

Nedostatek asebeúcta

Kultura matky ničitelky

Léčení zranění

Jednoho dne, uprostřed víkendového semináře, se mi zdál následující sen.

Hrob čarodějnice, sen Toko-pa

10 Ibid, Sieff,ová Daniela F., „Trauma-Worlds“.