Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Katerina Panou

Řecké štěstí

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Natálie Pecková

Jazyková revize Konstantinos Panos

Korektury Barbora Kuklíková a Lenka Nešporová

Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8832. publikaci.

První vydání, Praha 2023

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2023

© Kateřina Panou, 2023

Photographies © Kateřina Panou, Deposit Photos / Maugli, casarda, fotofritz, mpessaris, Naltik, sonyakamoz, jekatarinka, zm_photo, kopachinsky, vverve, andronosh, Shutterstock / Eriks Z, ColorMaker, ciaopepe, Giorgos Karagiannis, kanvag, Theastock, Martina Strihova, Adobe Stock / SvetaArt, Маргарита Шевчишена

ISBN 978-80-271-6889-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-6888-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-3775-6 (print)

Péťovi, tomu nejlepšímu bráškovi,

a mé mamince za to, že ve mne věřila

a nechala mě roztáhnout křídla,

i když se bála. Děkuji, mami!

Úvod

Jak to všechno začalo? Vlastně úplně nenápadně. Dlouho jsem bavila kamarády svými historkami ze života tady v Řecku a pokaždé mi plno z nich říkalo, že bych měla napsat knihu. Já vždy přikyvovala, jako že ano, ale nikdy jsem tomu nepřikládala nějak zvlášť velký význam. Knihu? Já? Ba ne, na to nemám talent.

Potom přišla covidová karanténa, kdy jsme se museli, zavření doma, zabavit v prázdných hodinách dlouhého dne, a kamarádka mi poslala odkaz na skupinu o Řecku, kde si lidé vyměňovali rady a poznatky z dovolených i různé řecké recepty a podobně. Já se nejdřív opatrně rozkoukávala, postupně jsem začala přidávat i své postřehy a nakonec jsem pravidelně sdílela příběhy. A příběhy měly úspěch. Hodně lidí mě přemlouvalo, ať si založím vlastní stránky nebo blog, kde těch příběhů bude víc, a když jsem o tom přemýšlela – proč vlastně ne?

A tak vznikl blog Řecké štěstí. Z příběhů se stala pravidelnost, ze čtenářů se stávali známí a přátelé a tím, jak rostla obliba, rostla i sledovanost.

Zatím největším úspěchem byla nominace na cenu Magnesia Litera Blog roku 2022. Následná výhra mi otevřela dveře do jiného světa. Najednou se začala rýsovat kniha v konkrétní podobě a výsledek držíte v ruce.

Knížka je jen malý střípek ze života v nádherném Řecku. Otvírá trochu jiný pohled na zemi, která mi dala domov, lásku a rodinu. A pocit štěstí. Řeckého štěstí.

Odmalička jsem byla dobrodruh a chtěla bydlet zrovna tam, kde se odehrával děj knížky, kterou jsem právě četla. Takže jsem jako malá ve fantazii vystřídala Afriku, Aljašku, Ameriku, Brazílii nebo třeba Japonsko, ale klidně i Anglii za časů Olivera Twista.

Bylo mi třináct, když se poprvé otevřely hranice pro svobodné cestování a my se školou vyrazili do Itálie. Tenkrát populární Bibione mě uchvátilo na první pohled. Do té doby jsem s babičkou a dědou projezdila akorát tak sever Východního Německa. Jaké páky musel děda tenkrát použít, aby holka z ostře sledované rodiny mohla vůbec přes hranice, a jaký strach nejspíš měla moje maminka, aby se děda přece jenom nerozhodl zdrhnout, když se zase jako páku rozhodla použít mě, radši ani nechci vědět.

Takže jakmile jsem poprvé uviděla Itálii, byť z dnešního pohledu snad tu její nejhorší část, rozhodnutí bylo jasné. Budu žít tam, pod horkým jižním sluncem a za zvuku cikád.

Italsky jsem se naučila za pár měsíců a během několika let jsem opravdu v Itálii žila, skoro celou ji procestovala a absolutně si ji zamilovala. Měla jsem možnost cestovat i jinde po Evropě a po světě, čehož jsem hojně využívala a přála bych to i našim dětem. Dvě nejstarší už s námi kus Evropy viděly, ty mladší, z pěstounské péče, kvůli různým papírům a byrokracii zatím přes hranice nesmějí. Takže jim to vynahrazujeme alespoň výlety po okolí a v budoucnu se uvidí. Doufám, že i ony brzo dostanou možnost roztáhnout křídla a vidět kus světa.

Do Pargy jsem se dostala poprvé někdy v devadesátých letech. Tenkrát to byla díra, což ostatně pořád je, i když uznávám, že díra krásná, ale tehdy mě zrovna dvakrát moc nenadchla. Jela jsem jako doprovod se školním výletem a i to byl možná důvod, proč jsem si říkala, že víckrát už ne.

Deset let nato jsem plánovala měsíční cestu po Sicílii. Hrozně jsem se těšila, pročítala různé prospekty a plánovala, kam se všude podívat. No ale my plánujeme a ten Někdo nahoře se směje, takže vinou cestovky mi pár dní před dovolenou přišly pokyny k odletu do Pargy. Zhrozila jsem se, tenkrát celkem dost, snažila se to řešit, ale internet byl v plenkách, v cestovce krčila paní rameny, že to můžu za dost vysoký poplatek stornovat nebo vzít místo storna někoho s sebou. Měla jsem tenkrát přítele, který narychlo souhlasil, nakonec se však pár hodin před odjezdem vybodl nejen na výlet, ale i na mě. Takže už s kufrem u nohou padla volba na mamku. Naštěstí je pro každou srandu, zabalila si to nejdůležitější a vyrazily jsme, dvě baby vstříc dobrodružstvím.

Na hotelu se tenkrát sešla skvělá parta, byla to jedna z mých nejkrásnějších dovolených vůbec. Já tam byla nejmladší, jinak věk tak kolem důchodu a naše mamka něco mezi tím. Pařilo se do rána, ráno jsme vysypali pár drobných do dlaně panu Zdeňkovi, který byl ochotný dojít do celkem vzdálené pekárny, z Valtosu až do Pargy a zpátky, a přinést chleba a pečivo, a jelo se dál. Pláž, oběd, pláž a večer víno a kdo co přinesl na obrovské terase.

Jediným černým bodem byla paní Š. Postarší dáma, které vadilo snad všechno a všichni, vše kritizovala a na všechno si stěžovala. Nejvíc na to, že se nikde nemůže domluvit, a na nás, že se bavíme. No a jednou pořád tak brmcala, že někde v Parze je cukrárna, kde mluví česky, a že ji nemůže najít a pořád tak dokola, až mě většina obětovala, ať s ní jdu do města, a je aspoň na chvilku pokoj.

Po hodině hledání jsem nakonec zastavila policajta a zeptala se ho už celkem zoufale na cestu. Bohužel angličtina nebyla jeho silnou stránkou a stejně zoufale se rukama snažil domluvit, cože to vlastně chceme. Lidi se zastavovali, ucpali křižovatku a všichni mluvili řecky jeden přes druhého. Já už přemýšlela, jak z toho vycouvat, než nás ještě zavřou, když tu najednou policajt zapískal, odchytil kluka, co jel kolem na motorce, rozehnal dav a nás poslal, ať jdeme s tím klukem.

Kluk se představil jako Konstantinos, anglicky i italsky mluvil perfektně a o cukrárně věděl. Za chvilku nás protáhl uličkami a přivedl nás přímo před cukrárnu, kde bylo dokonce české menu na ceduli. Načež paní Š. prohlásila, že je to tam pěkně hnusný a taky pěkně drahý, a byla tatam. Kosta musel do práce a zmizel taky. Takže jsem se táhla ve vedru přes celé město zpátky, nadávala na všechny staré baby i na Řecko a těšila se, až odtamtud za tři týdny konečně vypadnu.

Druhý den, ještě pořád otrávená, jsem uviděla Kostu před naším hotelem. Hned se ke mně hrnul, jak se mám a jak to včera dopadlo a že se omlouvá, že mě neodvezl zpátky, ale že fakt musel do práce. Pozval mě na večeři a opět odfrčel. Večer mi příprava na rande trvala snad dvě hodiny, když vtom máma prohodila památnou větu: „Byla by sranda, kdyby to byl číšník a zval tě k nim do taverny.“

Takže jsem milou maminku pro jistotu vzala jako garde s tím, že když tak zmizí… No měla pravdu jako vždy. Kosta nás přivítal v taverně nad mořem, jídlo bylo perfektní a cena přemrštěná.

Další dny jsem se vybodla na domov důchodců a s Kostou projela okolní pláže a města a z krásné dovolené se stala ještě krásnější. I když jsme byli jenom kamarádi. Přece jenom nejsem ten typ, co se na dovolené hrne do různých nočních dobrodružství, a taky jsem s sebou měla matku, takže co si budeme povídat.

Loučení po třech týdnech bylo slzavé, tedy z mé strany, Kosta se smál, že prý mi bude volat. No jistě, známe to… Ale volal pravidelně každý den, a když jsem viděla nabídku dalších zájezdů na červenec a pak i na říjen, jela jsem na oba. V říjnu se mnou dorazil do Prahy, pořád jako skvělý kamarád.

Z Prahy byl nadšený a moje rodina zase z něj. Marně jsem vysvětlovala, že jsme jenom přátelé, nevěřili. Jednou nás děda pozval na oběd, a protože babička kvůli němu musela celý život vařit podle vídeňské kuchyně, na stole bylo srnčí i bažanti a také obrovské vepřové koleno, které bylo dědovou specialitou. Kosta jako vegetarián na to zděšeně zíral, ale jelikož děda měl dva metry, sto dvacet kilo a výraz soudce, jímž opravdu byl, nějak do sebe to maso nasoukal.

Když za námi nakonec zaklaply dveře, Kosta se na mě zoufale podíval a pod vysokým štukovaným stropem ze sedmnáctého století prohlásil: „Bože, já kvůli tobě snědl prasečí nohu.“

No a v tu chvilku jsme oba věděli, že tohle je ono. Láska…

Děda už je spoustu let tam nahoře a jistě se stále směje tomu, jak si mého budoucího manžela otestoval. Děkuji, dědečku!

Poté co Kosta se sebezapřením snědl prasečí nohu, se náš vztah posunul mílovými kroky dál. Z kamarádství byla najednou láska a já se nějak nedovedla vypořádat se vztahem na dálku. Volali jsme si každý den a jezdila jsem do Pargy, jak to šlo. Takže to nejen lezlo do peněz, ale odnášela to i škola, protože jsem se honila po brigádách ve snaze si na cesty vydělat. Čas letěl jak blázen a po čtyřech letech jsem stála před otázkou, co dál.

Kostovi tenhle systém nejspíš vyhovoval. Měl stálou práci přes léto a v zimě mohl cestovat, jak chtěl. Nebyl ničím vázaný a prostě si jenom užíval život plnými doušky. Jenže kolem mě se plno kamarádek začalo usazovat a zakládat rodiny, o svatbách ani nemluvě. Školu už jsem dávno dokončila, a o pořádnou práci nemohla zavadit. Kdo by taky, krom cestovky, chtěl holku, která je půl roku někde v luftu? Ani těch cestovek nebylo tenkrát v Parze mnoho a holky se tam držely pevně, a nové místo nebylo.

Takže jsem celkem vážně začala přemýšlet, co si počít. Občas jsem sice nadhodila i před Kostou, co si slibuje od budoucnosti, ale on jako většina Řeků žije přítomností a budoucnost neřeší.

„Nějak bylo, nějak bude,“ prohodil vždy se smíchem a bylo.

Po čtyřech letech jsem už byla celkem zoufalá, ať tlakem neustále se vyptávající rodiny a kamarádů, nebo stresem z neustálého vítání a loučení. A tak, jako většina vdavekchtivých slečen, jsem i já začala mluvit o svatbě víc, než je možná zdrávo. Snažila jsem se na to jít podle mého chytře, ale teď po tolika letech se jen shovívavě usmívám nad svou dychtivostí. Tahala jsem Kostu po různých výstavách na téma svatba a rodinný život, vyprávěla mu, jak se která kamarádka vdává a co bude mít na sobě, a jako nejtěžší kalibr jsem nasadila výlohy zlatnictví, u kterých jsem se „nenápadně“ zastavovala a vzdychala.

Když už jsem asi podesáté vyprávěla, jak se v naší rodině předává zvyk dostat o zásnubách prsten s českými granáty, měl toho Kosta právě tak dost. Prohodil, že na svatbu ani nemyslí, že to je brzo (po čtyřech letech!) a přece jenom jsme každý z jiné země a další kecy. Pro mě to byla studená sprcha, což nejspíš poznal a začal to okamžitě zamlouvat tím, že jednou jo, jednou se určitě vezmeme. Večer to byl víc než rozpačitý, ale druhý den jsem si jenom povzdechla, stejně jako Řekové, že nějak bylo, nějak bude a jedeme dál.

Pár dní jsem se hlídala, abych se o svatbě a nepovedeném večeru ani slůvkem nezmínila, i když jsem pořád nenápadně a s lítostí aspoň koutkem oka po výlohách s prsteny pošilhávala.

Za pár dní, jednoho deštivého říjnového večera, jsme se běželi schovat do Jizery na Václaváku. U jídla a pití najednou vytáhl krabičku a já, celá zkoprnělá štěstím, koukala na zářivě rudé české granáty na prstýnku. Doteď si vybavuji ten pocit štěstí. Hurá, budu se vdávat! Na cestu domů si moc nepamatuji, na následnou noc ovšem zapomenu stěží… Ráno jsem obvolala rodinu a kamarády, že jsem zasnoubená a budu se vdávat. Bylo z toho plno radosti, aspoň do té doby, než večer zavolali Kostovi, že je jeho otec v nemocnici a ať přijede, že je to dost vážné a nemusí přežít. Takže jsme okamžitě zařizovali letenky na druhý den a přes Milán, Athény a Ioanninu (česky Janinu) se chystali do Pargy. Kosta mi celkem rozmlouval, abych s ním jezdila, protože vše je narychlo a mohla bych přijít o práci. Jenže já byla zasnoubená, o tchána jsem měla také strach, a navíc jsem chtěla stát Kostovi po boku v těžkých chvílích, jako každá žena, a trvala na tom, že jedu také.

Na letišti jsme byli oba nervózní, on z otce a já z jeho neklidu. A když jsem se zeptala, jak dlouho si myslí, že bude otec nemocný, že se můžu v Řecku zdržet jen tři měsíce a pak si musím vyřídit vízum, náhle vybouchl. Že mi říkal, ať nejezdím, že z toho budou akorát problémy a on bude mít ke starostem o otce na krku ještě mě. Se slzami v očích jsem jenom pípla, jak to myslí, že se přece budeme brát a problémy musíme řešit spolu. A další ledová sprcha, možná spíš ledová kra, dopadla vzápětí. Prohlásil, že už se nemohl dívat, jak vzdychám a trápím se u výloh, a nějaký prstýnek prostě koupil. Čert vem peníze za letenky, hodila jsem mu prstýnek k nohám a s pláčem utekla z letiště. Nevím, co jsem tenkrát čekala, že nechá otce otcem a poběží za mnou? Těžko.

Spíš z povinnosti jsem mu druhý den zavolala, jak se táta má, a když jsem slyšela, že už o hodně líp, zavěsila jsem a další telefony s řeckým číslem jsem odmítala zvedat.

Čtyři roky hned tak z paměti nezmizí, a já chodila jak tělo bez duše, ale každodenní telefonáty jsem ignorovala. Až jednoho dne před Vánoci jsem zvedla neznámé české číslo. A na druhém konci linky Kosta, že je v Praze a chce mě vidět a promluvit si. Ať přijedu na letiště, a to hned. Letěla jsem jak šílená a padla mu do náruče. Jenže v autobusu z letiště jsem se rozbrečela, měla jsem pocit, že je všechno špatně, že vůbec neměl jezdit, že akorát jitří rány, a další nahromaděné emoce se draly ven. Jenom mě držel za ruku a nic neříkal. Až doma vytáhl všechny možné papíry a povolení ke svatbě! Já zůstala jak opařená, a když mi to došlo, málem jsem se neudržela na nohou.

A nastalo pár hektických dní. Těch papírů a soudních překladů bylo hrozně moc a zvlášť před Vánoci to byl nadlidský výkon. Navíc Kosta musel 13. ledna opět zpátky do Řecka. Povolení a poslední razítko jsme nakonec dostali v úterý a v pátek 9. ledna byla svatba. Od rána sněžilo a v Praze byla z pěti centimetrů kalamita, naštěstí radnice na Letné je hned za rohem a taxíky jezdily. Bylo tam jen pár lidí z rodiny, svědci a nutný překladatel. Ani bílé svatební šaty jsem neměla, a vlastně mi to nevadilo. Od úterý se nedalo stihnout skoro nic, a větší svatba už vůbec ne. Byla jsem štěstím bez sebe, že se konečně vdávám, a na ničem jiném nezáleželo.

Babičky i maminka byly dojaté z krásné maličké svatby a já byla šťastná paní Panou.

Jenže těch pár dní od svatby zase uteklo jako voda a nastal den loučení. Já musela vyřizovat pas a občanku, udělat něco s pojištěním a účty, a letět jsem opravdu tentokrát nemohla.

Kosta zmizel a mně to najednou všechno došlo. V euforii jsem se narychlo vdala, manžel vesele zmizel kdoví kam a já jsem vdaná a sama na letišti. Jsem v pytli…

Jsem v pytli, pomyslela jsem si tenkrát na letišti, sice vdaná, ale opět sama. S prstýnkem na ruce jsem mávala letadlu, které mi do Řecka odváželo nejen manžela, ale tak trochu i iluze. Kosta v Čechách zůstat nechtěl ani přes zimu nebo aspoň do té doby, než si vyřídím potřebné doklady, zruším různé účty, pojištění a další a další věci, které byly potřeba.

Byla jsem zamilovaná, ale zároveň jsem si musela přiznat, že to bylo všechno hrozně narychlo a já se vdávala spíš ze strachu, abych se nestala zakyslou starou pannou. Zároveň jsem byla naštvaná a říkala si, že se zrovna nepřetrhl, aby zůstal s novomanželkou. Euforie ze svatby pomalu mizela. S vyřizováním papírů jsem se zase nepřetrhla já a najednou, ani nevím jak, se zima překulila v jaro.

Kamarádka chtěla jet do Řecka za svým přítelem a jen tak mezi řečí se mě zeptala, co máme s Kostou v plánu. Nakonec jsem souhlasila a odjela tam v březnu také. Přivítání bylo vřelé, o to horší bylo, že z ambasády pořád nepřišly dokumenty o sňatku, a já tudíž nemohla začít vyřizovat potřebné pojištění a další hromadu úředních papírů. Tehdy jsme ještě pořád nebyli v Evropské unii a byrokracie byla šílená.

Jediné možné řešení představoval druhý obřad, tentokrát v Řecku. Kosta mě dost přemlouval, protože velké svatby jsou tady zvykem a jeho značně rozvětvená rodina na něj tlačila. A on, protože má pořád pocit, že musí vyhovět všem, zase tlačil na mě.

Takže se opět narychlo zařizovala svatba. Tentokrát ovšem pro celou vesnici. V kostele a s plnou parádou. Jenže mě se do toho moc nechtělo, Kosta byl ze všeho toho zařizování nervní a my byli pár týdnů před druhou svatbou spíš na rozvod než na líbánky.

Vše se jakžtakž zařídilo, šaty měly obrovskou vlečku, dort čtyři patra a metr v průměru a zahrada taverny, kde měla být hostina, se topila v záplavě kvetoucích růží.

Nevím, jak jinde v Řecku, ale tady v kraji Epirus se ještě pořád lpí na tradicích a pověrách a já jako budoucí nevěsta, nesměla vidět jinou svatbu. Spíš než jako tradice mi přijde, že to má ekonomický efekt. Aby nevěsta neřvala, že chce tohle a tamto, co viděla někde jinde. Ale budiž, přistoupila jsem i na tohle, a když se ženil pár dní před námi Kostův kamarád, čekala jsem venku. Proto jsem neměla sebemenší představu, co mě čeká.

Svatební den byl hektický. Slavilo se, opět podle tradice, už dva dny předem skoro do rána. Se vší pompou a s celou vesnicí. Na to, abych ve svatební den vypadala svěže, bych potřebovala spíš tým plastických chirurgů, a ne jen lehce poprášit pudrem. Když mě maminka s kamarádkou, za nezbytné asistence asi stovky řeckých sousedek a sestřenek, narvaly do korzetu a obrovské krinolíny a já zjistila, že si přes všechny ty dráty nenazuji boty, natož abych prošla dveřmi, měla jsem toho právě tak dost.

Ze dveří jsem málem vypadla, jak jsem se snažila prodrat ven i za cenu pomuchlané vlečky. Za zpěvu půlky vesnice jsme se vydali ke kostelu. Kosta už tam čekal s rodinou a druhou polovinou vsi. Já byla nesmírně vděčná, že jsem si i přes jeho nelibost vybojovala, že mě do kostela povede náš kamarád Per z Norska. Podle tradice musí nevěstu k oltáři přivést někdo z rodiny. Jenže já tatínka už dlouho neměla a kamarádovi zemřela milovaná dcera také před lety. Takže když jsem ho poprosila, ať mě do kostela vede on, se slzami v očích souhlasil. Byla to nejlepší volba, jakou jsem mohla udělat. On a jeho žena jsou laskaví lidé a doteď dělají našim dětem norského dědečka a norskou babičku.

Svatba byla dlouhá a úmorná, šíleně drahé fotky byly nakonec všechny stejné a úplně k ničemu. Svatební hostinu i přes ujišťování přesunuli ze zahrady dovnitř, do temné putyky čtvrté cenové kategorie, a když jsme konečně dorazili z focení, zjistili jsme, že na naše místo v čele stolu posadil tchán nějakého strýce s tetou, kteří už stačili polít ozdobený stůl červeným vínem a poházet kostmi. Jediné místo bylo u zdi za kapelou. Z jedné strany zeď, z druhé stůl a já s obrovskou krinolínou nevěděla, jak se tam napasovat. Měla jsem chuť vraždit. Nejen tchána, ale i manžela, který vesele hopkal v kruhu svých kamarádů za tónů nějaké úplně mizerné nesehrané kapely, navíc s ozvěnou. Dvě stě osmdesát, ano, dvě stě osmdesát pozvaných hostů se skvěle bavilo, a já seděla jak kapusta, protože vylézt z té díry bez převrácení stolu by se mi stejně nepodařilo.

Tahle povedená svatba za všechny prachy trvala skoro až do rána. Většina hostů odcházela po čtyřech, tchána nevyjímaje. My zjistili, že nemáme klíče, a jediná možnost, jak se dostat domů, byla rozbít okno. Stihli jsme se novomanželsky pohádat a svatební noc jsme strávili on v kuchyni a já zamčená v pokoji.

Teď už se nářkům nevěst nad nepovedenou knedlíčkovou polévkou nebo babiččinými zuby ve svíčkové ani nedivím. Romantické představy jsou jedna věc a realita věc druhá. No, ale přečkali jsme i „rozvodovou“ svatbu a teď už nás jen tak nic nerozhází.

Hned druhý den jsme jeli na vzdálenou pláž a při soukromém slibu, že budeme navždy spolu, vyryli do jednoho eukalyptu srdce s našimi iniciálami. A já se konečně, napotřetí, cítila úplně šťastná.

Ne vždy se daří, zvlášť pokud se člověk pokouší mluvit cizím jazykem. Začátky jsou vždycky těžké a o trapasy není nouze. Ale člověk to nesmí vzdát, protože jak se jednou sekne, tak zpátky do rozjetého vlaku se naskakuje hodně těžko. Pokud se stydíte mluvit, ať už z důvodu malé slovní zásoby, nebo prostě proto, že nechcete být někomu pro smích, věřte, že místní budou brát vaše přešlapy s humorem. A to minimálně dalších deset let. Ale s humorem milým a jim přirozeným. Takže směle do toho.

Řečtina se stala nutností zvlášť poté, co jsem začala žít v řecké rodině. Ze začátku jsem si třeba pilně připravila větu do obchodu, kam jsem šla na nákup, a většinou to bylo v pohodě a povzbudilo mě to v dalších pokusech. Problém ovšem dost často nastal, když jsem potkala někoho známého, kdo si chtěl povídat. Pečlivě nastudovanou větu jsem mezitím zapomněla a nezbylo než se buď vrátit, nebo opět použít ruce a nohy a ukázat, co chci.

Jednou jsem si takhle pečlivě nastudovala větu do pekárny. Chtěla jsem koupit mouku a pokusit se upéct domácí kulurakia, něco jako velké piškoty. Opakovala jsem si větu jako mantru, když vtom pár metrů před pekárnou – drbůchtivá babka. Po půl hodině už jsem nevěděla, ani jak se jmenuju, natož svoji naučenou větu. Ale pekárna byla za rohem a venku vedro, tak jsem to riskla s tím, že prostě ukážu na to, co chci. Jenže jako na potvoru byl uvnitř pekařův starý otec, který pamatoval manželova dědečka a bojovali spolu proti Turkům. Takže spustil šílenou směsí řečtiny, albánštiny a nejspíš i turečtiny a já, už naprosto mimo, ho přerušila větou: „Ena kilo alepu, parakalo.“ To jediné, na co jsem se zmohla z naučených vět o domácím pečení.

Proud řeči ustal, starý pekař vyvalil oči a mlčky zíral, načež zalapal po dechu a vyrazil ze sebe, jako co že to chci?

„Ena kilo alepu,“ zopakovala jsem větu a následně se pantomimou snažila ukázat, jak budu zadělávat těsto, hníst ho a dávat do trouby. U toho jsem už celkem zpocená vyrážela jednotlivá slova jako trouba, jídlo a český zvyk. Pekař se napil kafe a pořád vyvaleně něco drmolil a volal na sousedy. Já se radši z pekárny hodně rychle odklidila, protože se začali scházet a zírat.

Na zahradě seděla švagrová a já, jen co jsem přestala lapat po dechu, jí zážitek vyprávěla. Lámanou angličtinou se zeptala, co jsem to vůbec chtěla. Už dost vytočená z toho všeho jsem zařvala: „No přece alepu, sakra!“

Načež ona smíchy padla pod stůl a smála se tak, až se málem počurala. Já byla rozčilená na nejvyšší možnou míru, rozhodnutá, že z téhle bláznivé vesnice prvním letadlem letím domů. Když se nakonec uklidnila, konečně mi vysvětlila, že jsem si celou dobu v pekárně objednávala místo mouky lišku!

„A názorně jsem jim pantomimou ukazovala, jak ji budu rukama mordovat a následně cpát do trouby,“ smála jsem se i já. O české specialitě a zvyku ani nemluvím.

Došla se mnou do pekárny, kde vysvětlila záměnu alepu a alevri, jak se správně řekne „mouka“, a já si odnášela radši rovnou pět kilo, ať do pekárny dlouho nemusím. Peníze jsme nechaly na pultě, protože pekař Spiros seděl pod olivou vedle pekárny a smál se tak, až slzel.

Historka se samozřejmě rychlostí blesku roznesla po vesnici a Spiros mě ještě dalších deset let zdravil slovy: „Ahoj, jdeš si pro lištičku, jdeš?“

Před pár lety zemřel a mně ten jeho pozdrav neskutečně chybí.

V Řecku – nebo spíš v tom starém, tradičním Řecku, jakým Epirus ještě pořád bezpochyby je – se měří čas stále postaru. Takže jaro se nepočítá podle kalendáře, ale podle vlaštovek a čápů, léto podle prvního horkého dne a teď i s prvními turisty a podzim začne, když začne Labovo.

Labovo je pojem v Epiru víc než známý. Děti i dospělí se těší celý konec léta a počítají dny do první neděle v říjnu, kdy to všechno vypukne. Píšou se seznamy, děti počítají drobné od babiček, tet a strýčků a nenápadně zjišťují, kolikrát asi tak pojedou…

A cože to Labovo vlastně je? Nu, obrovský tradiční jarmark s poutí. A ne jarmark ledajaký. Jeden z vůbec nejstarších dochovaných trhů v Řecku. První zmínky o něm pocházejí už ze šestého století, kdy císař Justinián I., zvaný také Veliký, zajistil ochranu nad obchodní stezkou byzantské říše vedoucí po pevnině, právě přes průsmyk Epiru, Šar planinu do Dalmácie. Dokonce i v osmnáctém století, kdy byly ostatní trhy v Epiru zakázány nebo pod obrovským clem, si tenhle zachoval status volného trhu a proudilo sem obrovské množství lidí z celé tehdejší osmanské říše. Trhy to tenkrát byly obrovské a podle dochovaných záznamů se obchodovalo hlavně s kůžemi, kořením a koňmi. Což se dochovalo skoro do současnosti, i když kůže vystřídaly koberce a koně rybičky v plastových krabičkách.

Trh se koná v horském městečku Paramythia, kouzelném starobylém městě jak vystřiženém z pohádek, ostatně pohádkové má i jméno. Paramythia totiž znamená v překladu „Pohádka“. Už ne tak pohádkové jméno má právě Labovo. Labovo bylo město, které po válce připadlo na území dnešní Albánie. Bylo plné Řeků, žijících tam po staletí. Ale vyšší mocnosti tenkrát rozhodly nejen o mapách, ale i o osudech tisíců lidí. I přes veškeré mírové smlouvy a dohody Albánci pár dní po skončení války tohle město vyhladili. Popravili stovky mužů, žen a dětí. Na počest těchto lidí a jako vzpomínka na hrozná jatka se Labovo jmenuje právě Labovo. Začíná první říjnovou neděli a končí přesně za deset dní mší v kostele, kde se čtou jména rodin právě z Labova.

Ale čas plyne neuvěřitelně rychle a mění ve vybledlé vzpomínky hrozné i šťastné události. Hořkou příchuť tohoto jména nahrazuje radost dětí, které – nemajíce jinou možnost srovnání – pouť a trhy milují. V neděli se k branám, stejně jako dřív, hrnou tisíce a tisíce lidí z celého Epiru. Děti mají slavnostní šatičky, starší muži a dědové přicházejí v nejlepším obleku a ženy jsou naparáděné jak do kostela na svatbu. Mladí si s nějakým oblečením hlavu nedělají a přijdou k nelibosti starších klidně v rozdrbaných džínách.

A všichni dychtivě nasávají atmosféru trhu, staří známí se zdraví, potkávají se celé rodiny a trhovci vykřikují své nejlepší nabídky. A že je na co se dívat. Tradiční dřevěné nádobí a nářadí, kožené obojky, sedla a uzdy, hory ovoce, kaštanů i koření leží vedle plastových tretek, stejně jako kvalitní vlněné oblečení vedle teplákových souprav se čtyřmi pruhy. Nad tím vším se vlní kouř z nesčetných grilů a udíren, kde se peče, škvaří i připaluje to nejkvalitnější maso z místních zdrojů.

Co na tom, že kus krásně vonícího masa dostanete na papírovém tácku, který si občas musíte položit na klín, protože se sousední stůl rozhodl tančit? Prostě se vmžiku odnese pár stolů, a vy balancujete s rukama plnýma tácků a kelímků a zíráte na pestrobarevný rej sukní, otáčejících se kolem vás. A za chvilku už máte zase stůl na místě, aspoň do té doby, než se rozhodne tančit stůl jiný. Občas je kolo tanečníků tak velké, že se rozpadne na plno menších, protože se přidávají i prodávající a kupující, kteří ve víru tance odkládají tašky s nákupem, kamkoli se dá, klidně někomu na klín. Za chvilku se rozpadnou i ta menší a malá kola a zástup lidí opět spořádaně proudí kolem stánků. A tak to jde pořád dokola… Kdo nezažil tu pestrobarevnou atmosféru plnou krojů, nářečí, křiku a kouře, nemůže pochopit. Tohle je ten pravý, starý Epirus. Plný života a tance…

Když byla úspěšně posvěcena základní jáma, začaly konečně horečné práce svýstavbou domu. Přijel první buldozer as ním parta kamarádů. Vše bylo vyměřené apřipravené na kopání. Po nezbytné ranní kávě akrabičce cigaret se mohla stavba konečně rozjet.

Jenže po prvním zarytí do země buldozer umlkl ařidič vyjeveně zíral na lžíci. Mezi hlínou akamením se lesklo ipár střepů, cihel akostí… Všichni se tam nacpali adívali se na nevelkou jámu, která ovšem znamenala velký problém. Ono totiž pokud vŘecku, ale ikdekoli jinde narazíte na archeologické naleziště, musíte nález oznámit. Atady vŘecku to znamená, že vám pozemek bez nároku na náhradu zabaví, udělá se výzkum, který může trvat klidně idvacet let, pak se místo opět zahází, astavět už se tam nesmí.

Doteď si pamatuji, jak Kosta seděl na žluté radlici, vruce kus mramoru, ajadrně nadával, že to je teda vprdeli…

Vokolí Pargy se našlo dost mykénských hrobů, možná je mnozí zvás za benzinkou ividěli, azatajit něco takového se rovnalo dost velkému průšvihu. Zavolat na radnici apak archeologům stálo Kostu určitě nemálo sil, protože si uvědomoval, že to je konec snu obydlení, na další drahý pozemek jsme už prostě neměli peníze.

Pokyny zněly jasně. Okamžitě zastavit všechny práce, nikde se nehrabat apozemek pokud možno oplotit. Na to se Kosta vybodl, protože přijít opozemek, aještě zaplatit za drahý plot nemínil ani omylem. Jenže po prvotním hektickém nařízení se nic nedělo. Nikdo se nepřijel podívat, nikdo nám neřekl, co bude dál aco vlastně vté zatracené díře je. Kosta volal na všechny strany, obcházel různé úřady anejspíš občas praštil někde pěstí do stolu, protože konečně po pár týdnech přijela komise. Několik mladých lidí ažena středního věku na vysokých jehlových podpatcích as deskami vrukou. Dolů jí pomáhala skupinka kluků, ona se důležitě rozhlédla kolem avynesla verdikt. Naštěstí nebyl ničivý, ale osvobozující, protože podle různých dokumentů máme na pozemku kostel ze čtvrtého století, zasvěcený svatému Ambrožovi, před lety ovšem musel ustoupit výstavbě silnice.

Všichni si oddechli apráce vesele pokračovaly dál. Já vté době sradostí zjistila, že jsem pár týdnů těhotná, astavba tudíž běžela bez mé asistence. Bylo mi tak zle, že jsem chtěla spíš umřít než koukat, jak rostou zdi do výšky. Kosta měl vruce snad každou cihlu, takže opravdu postavil dům vlastníma rukama. Předák byl jeho dlouholetý kamarád, který měl se stavbou domů dlouholeté zkušenosti. Jenže je to starý mládenec, anavíc tvrdohlavý Řek, adům je stavěný spíš pro potřeby jeho než mladé rodiny. Já sice občas chodila něco kontrolovat apár cihel jsem, ještě mokrých, rozkopala atrvala na jiném půdorysu, ale bohužel ne dost často. Takže sice máme záchod dlouhý čtyři metry, ale už nemám kvelb, kam dát třeba vysavač akoště. Vobýváku je obrovské okno přes celou zeď, udruhé je neméně obrovský krb adalší dvě zdi prostě neexistují, protože tam je otevřený prostor do chodby ado kuchyně. Což jako volný, vzdušný prostor může vyhovovat třeba klaustrofobikovi, ale kam mám sakra dát knihovnu, nikdo neporadí.

Dům už byl skoro dokončený, okna zasazená akrb fungoval. Já překotně porodila atěšila se, až bude konečně vše hotové amy se budeme stěhovat.

Nechtěla. Jenom prohodila: „No a? Tak usne znova.“

Table of Contents

Úvod