Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Laura Griffinová

Oko za oko

Z anglického originálu Desperate Girls,

vydaného nakladatelstvím Gallery Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

v New Yorku v roce 2018,

přeložila Jitka Jiterská.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz.

jako svou 7419. publikaci.

Redakce Zuzana Řeháková

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Obálka Edward Feldek

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

Desperate Girls © 2018 by Laura Griffin

Originally published by Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Translation © Jitka Jiterská, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-392-6 (ePub)

ISBN 978-80-7625-391-9 (pdf)

ISBN 978-80-7625-078-9 (print)

Pro Tracy

1

Jeniffer Ballardová měla v plánu si dnes večer trochu užít.

Při té myšlence jí srdce poskočilo, když se svým volvem zajížděla k příjezdové cestě svého domu a pohledem kontrolovala okolí. Žádné dodávky od televize. Ani obouchané kombíky patřící reportérům. Přelétla pohledem obě strany ulice, ale viděla jen povědomá auta na známých parkovacích místech. Pohlédla do zpětného zrcátka na vjezd u domu naproti přes ulici, byl prázdný – což mohlo, ale taky nemuselo být dobrým znamením.

Zajela do prostorné garáže. Když sbírala nákup ze sedadla spolujezdce, zapípal jí telefon s příchozí zprávou. David: Mám zpoždění. Dorazím za 20 minut.

Vydechla úlevou. Aspoň bude mít čas dát si sprchu a převléknout se do něčeho svůdnějšího, než je uhlově černý overal, který si oblékla do práce.

Vyklouzla z auta a spěchala do domu. I když měla náruč obtěžkanou potravinami, připadalo jí, že má prázdné ruce. Nemusí se pročítat žádnými soudními případy ani zvažovat žádné předsoudní kroky. Všechno za sebou nechala v kanceláři, včetně svého laptopu, což byl pro změnu dobrý pocit.

Jen schovala steaky a všechny přísady na salát do ledničky, pak omyla brambory a strčila je do trouby. Zkontrolovala hodinky. Patnáct minut. Odzátkovala merlot. Stejně se musí nechat vydýchat. No fakt. Nalila si půl sklenice, a zatímco trochu té tekuté odvahy usrkávala, vydala se do své ložnice.

David měl merlot rád. A měl alergii na včely. Zvláštní, kolik věcí se člověk o svých sousedech za ty roky naučí. Taky věděla, že je rozvedený, bezdětný a je jedním z nejlepších kardiologů v Dallasu.

Odložila skleničku na umyvadlo v koupelně, pustila sprchu a husté vlasy si smotala do drdolu, protože jí nebude zbývat dost času na to, aby je vyfénovala. Svlékla si šaty a stoupla si pod horký proud vody.

Rande. Dnes večer. Žaludek se jí nervozitou zachvěl a ona si najednou přála, aby to víno neochutnávala.

Na Davida narazila minulý týden v obchodě pro domácí kutily a on ji pozval na rande právě tam, v uličce se žárovkami.

Měli bychom někdy zajít na večeři, řekl s tím svým bezstarostným úsměvem.

Byla tak překvapená, že tam jen tak stála a zírala na něj dobrých pět vteřin, než z ní vypadlo To bych ráda!

Bylo to spontánní. A špatně načasované. Jenže jakmile ta slova vyřkla, už nebylo cesty zpět.

Navrhla mu, že by možná měli počkat, až skončí její proces u soudu, ale jeho prázdný výraz jí napověděl, že o tom zřejmě nemá ani tušení. Ale jak by o tom nemohl vědět? Copak nečte noviny? Možná měl plné ruce práce se zachraňováním životů, takže ani nepostřehl ten mediální cirkus, který se v průběhu posledních čtyř týdnů v její soudní síni odehrával.

Jeho naprostý nezájem o její profesionální život jí imponoval. A to hodně. Líbila se jí představa, že se může stýkat s někým, kdo o ní nebude přemýšlet jako o soudkyni Ballardové nebo o Její Ctihodnosti. Většinu mužů talár odstrašoval a ona za poslední dva roky, co ji zvolili soudkyní, neměla jediné rande.

Vyšla ze sprchy a zabalila se do ručníku. Když otevřela svůj šatník a přelétla pohledem po té nekončící řadě šatů, znovu se nervozitou zachvěla.

„Kruci,“ zamumlala a probírala se ramínky. Všechno vypadalo fádně, dokonce i její volnočasové oblečení.

Velmi málo žen dokázalo v soudní síni vyzařovat sex-appeal a zároveň si udržet respekt. Vzpomněla si na Brynn Holloranovou. Ta obhájkyně s kaštanovými vlasy nosívala halenky s hlubokým výstřihem a boty na jehlových podpatcích, a přitom každý věděl, že se s ní musí počítat. Jeniffer se vždycky oblékala nenápadně, do tlumených barev a pohodlných bot, i když ještě pracovala jako státní zástupkyně. Chtěla, aby se lidé zaměřovali na to, co má v hlavě, ne na její prsa, ale později se celou tou konzervativní právnickou fraškou začala cítit otrávená.

Její pohled se zastavil na pouzdrových šatech korálové barvy, které si vzala na promoci své neteře. Byly hezké. Ženské. Pamatuje si, že se v nich cítila sebejistě. Popadla ramínko, a než si to stačila rozmyslet, vklouzla do krajkových kalhotek a přetáhla si šaty přes hlavu. Zapnula zip a upravila si látku přes prsa, jelikož těsný střih nenechával žádné místo pro podprsenku.

Jen se prohlédla v zrcadle. Nevypadá to špatně. Upravila si make-up a načechrala vlasy do ledabylého účesu tak, aby ladil k šatům. Nazula se do sandálů a obrátila do sebe poslední doušek vína.

V ložnici se jí rozezvonil telefon, chvátala, aby ho stihla zvednout. Možná něco nového od Davida. Ale namísto toho to byl Nate Levinson, bývalý kolega. Co by mohl chtít? Za tu dobu, co byla ve sprše, od něj měla dva nepřijaté hovory a ještě jeden další hovor z oblasti Beaumont. Nechala Nateův telefonát spadnout do hlasové schránky. Bylo to nepochybně pracovní a ona si vzala na večer volno.

Ještě jednou se podívala do zrcadla, načež vyrazila do kuchyně. V domě se zdálo být teplo, zastavila se u termostatu, aby zesílila klimatizaci. Na hodinách bylo 7.25. David by tu měl každou minutou být, a ona ještě musela okořenit steaky a namíchat salát. Vešla do kuchyně a ucítila pod chodidly nějaké křupnutí.

Podívala se dolů. Co to…?

Sklo. Po celé podlaze. Pohlédla přes místnost směrem k terase, a i přes teplý závan vzduchu jí ztuhla krev v žilách.

„Ahoj, Jennifer.“

Otočila se a jen několik palců od svého obličeje spatřila černou pistoli. Když upřela pohled na toho muže se zbraní v ruce, srdce se jí zastavilo. Dobrý bože, ne.

Ty hovory od Natea i z Beaumontu, všechno najednou dávalo smysl.

Ten muž přistoupil blíž. „Na kolena.“

„Neubližujte mi.“

„Hned!“

Pokrčila kolena a už klečela na podlaze, kousky skla se jí zařezávaly do kůže. Tohle se nemůže dít. Jak se to mohlo stát? Srdce v hrudi jí divoce bušilo.

„Neubližujte mi.“ Zvedla k němu oči a ten naprostý klid v jeho tváři jí rozechvěl žaludek.

Hlavní pistole jí mířil na čelo. Bylo to chladné a tvrdé, v krku cítila žluč.

„Prosím,“ zakuňkala. „Udělám, co budete chtít, jen –“

„Přesně tak.“ Jeho oči byly prázdné a bezduché. „To uděláš.“

× × ×

Brynn Holloranová si smočila prsty v teplé vodě a pohlédla na hodiny.

„Na co máte dnes náladu?“ Chrissy otočila vzorníkem s laky na nehty a pohlédla na Brynninu krémově bílou halenku. „Tělová? Jemně růžová?“

„To ne.“ Brynn vytáhla lahvičku a položila ji na stůl.

„Zářivě červená.“ Chrissy se usmála. „Dnes musíte mít zasedání u soudu.“

„V pondělí.“

Chrissy přikývla. „Vyhrajete,“ konstatovala, zatímco jí odstraňovala nehtovou kůžičku. „Červená je vaše šťastná barva.“

Brynn znovu pohlédla na hodiny a projel jí nervózní záchvěv. Vážila si Chrissyiny důvěry, ale v potlačení stresu jí to moc nepomáhalo. Nic nepomáhá, dokud nevstoupí do soudní síně.

„Velký případ?“ zeptala se Chrissy.

„Ano.“ „Velký“ je slabé slovo. „Je to případ vraždy a proti tomuhle státnímu zástupci jsem ještě nestála.“

Chrissy se otočila na své židli a vytáhla pár horkých ručníků. Když jimi obalovala Brynniny dlaně, zkoumala její tvář skrz mlhavý opar. „Povedete si skvěle. Bude jen zírat.“

Chrissy byla vždycky její zarputilou zastánkyní, od té doby, co ji Brynn zastupovala ve sporu s tím bídákem, správcem budovy, který ji oškubával na nájemném. Brynn ji ani nehájila oficiálně, jen mu poslala hodně nepříjemný dopis na firemním papíře. Ten křivák se stáhl a Chrissy nabídla Brynn doživotní manikúru zdarma – což nemohla přijmout, samozřejmě. Brynn by po Chrissy nikdy nežádala nic zadarmo, na druhou stranu jí nebylo proti srsti dorazit k ní v rušný pátek a požádat ji, zda by ji nemohla někam vmáčknout.

Chrissy rozbalila ručníky. Namačkala si do dlaně hydratační mléko – s vůní eukalyptu a máty – a začala Brynn masírovat předloktí. Bylo to tak příjemné, měla chuť složit hlavu na stůl a poplakat si.

Masáž skončila až příliš brzy, Chrissy protřepala lahvičku s lakem o dlaň, načež odšroubovala uzávěr.

„Soud je v Dallasu,“ pronesla Brynn. „Mám ještě asi tisíc věcí, které musím dodělat, ale nemohla jsem opustit město, aniž bych se tu zastavila.“

Chrissy pozvedla upravené obočí. „No to se ví, když jedete do Dallasu,“ odvětila, zatímco zručně natírala nehet červeným lakem.

Chápe, jak je vzhled důležitý. Pracuje v kosmetickém průmyslu. Díky ošetřením pleti a tvrdým tréninkům nevypadala dvaašedesátiletá majitelka salonu na víc než na padesát a Brynn doufala, že jednou bude mít taky takové štěstí. Pokud se dřív neupracuje k smrti.

Brynn přistála na telefonu textovka od Rosse, kolegy z práce. Přejela přes displej malíčkem volné ruky.

Perez se pohřešuje.

„Sakra.“ Vzhlédla. „Omlouvám se, musím si zavolat,“ oznámila a vyťukala Rossovo číslo.

Zvedl to na první zazvonění. „Kde jsi?“ naléhal.

„Na jednání. Co tím myslíš, že se ‚pohřešuje‘?“

„Měli jsme spolu mít v devět hodin videokonferenci, aby si nacvičil svou svědeckou výpověď, ale vykašlal se na to a nezvedá telefon.“

„Zkus jeho přítelkyni.“

„Zkoušel jsem. A to mě znepokojuje. Neviděla ho a neslyšela o něm od úterý, ani nemá ponětí, kde je.“

Brynn spolkla nadávku. „Řekl jsi o tom Reggiemu?“

„Jsem na cestě do kanceláře.“

„Sejdeme se tam,“ odvětila. „Něco vymyslíme.“

Jakmile telefon odložila, Chrissy vzala Brynninu dlaň do ruky a rychle dokončila první vrstvu laku. Přezkoumala svou práci, a než zapnula lampu na sušení, spěšně nanesla ještě druhou vrstvu.

„Musím běžet. Já –“

„Pět minut.“ Chrissyin přísný pohled vylučoval jakékoliv námitky. Vypůjčila si další lampu ze sousedního stolu, a než odešla do zadní místnosti, vložila i Brynninu druhou ruku do tepla.

Brynn toužebně upírala pohled na svůj telefon. Chtěla zavolat Reggiemu. A zkontrolovat si e-maily. Sakra. Jak je možné, že se Perez pohřešuje? Možná to tak není. Možná jen někde vyspává po opici. Přesto se jí žaludek sevřel hrůzou, když pomyslela na všechny možné důsledky. Její osmnáctiletý klient měl být odsouzen na doživotí a jejich hlavní svědek se pohřešuje.

Zhluboka se nadechla a pokusila se uvolnit; nechala přetrvávající vůni eukalyptu, aby ji uklidnila. To zabralo asi jen na minutu, pak hodila kradmý pohled přes rameno. Chrissy zmizela vzadu a Brynn se mohla připlížit k pokladně. Vytáhla kreditní kartu, kterou si nechala položenou na peněžence, aby v ní nemusela hrabat nezaschlými nehty. Poté, co nechala extra velké dýško a podepsala účet, vyšla z klimatizovaného salonu do pohlcujícího letního parna.

Vklouzla do svého černého SUV a vyrazila napříč městem – cesta netrvala dlouho. Pine Rock bylo ospalé předměstí severně od Houstonu – jen přes šest semaforů a dva kostely.

Z reproduktorů auta se začalo ozývat vyzvánění Wonder Woman, které měla nastavené její sestra, a Brynn přijala hovor.

„Už jsi odjela?“ vyzvídala Liz.

„Odjíždíme v neděli.“

„Perfektní!“

„O co jde?“

„Mike tu má kamaráda z vysoké školy, není z města. Zítra večer ho bereme na mexické jídlo a chceme, aby ses přidala.“

„Kéž bych mohla, ale mám toho hodně,“ odvětila Brynn.

„Říkáš to jen proto, že si myslíš, že je to rande.“

„A není snad?“

„Jen tex-mex a margarity. Úplně neformální. A je to milej kluk. Jsem si jistá, že byste si rozuměli.“

Liz a Brynn používaly specifické výrazy, když spolu mluvily o mužích. „Úžasnej“ znamenalo atraktivní alfa samec. „Milej“ byl výraz pro ťunťu a poslední „milej“ kluk, se kterým jí sestra domluvila schůzku, byl skoro o deset centimetrů menší než Brynn.

Ne že by na tom snad záleželo. Co na tom, jak vypadal, pokud byl milý a laskavý a dokázal se celý večer obejít bez krkání nebo pomlouvání své bývalky? Ten problém byla Brynn.

„Vážně musím pracovat,“ namítla Brynn. „Zrovna teď mi tu něco hoří, už asi deset minut. Náš hlavní svědek se pohřešuje.“

„Sakra. Vážně?“

„Vážně.“ Odbočila na parkoviště u své budovy a spěšně zajela autem na obvyklé místo.

„No, kdyby ses mohla utrhnout a chtěla sis vyjít, zavolej mi.“

„Zavolám. Pusu.“

Brynn kráčela přes parkoviště opatrně, aby svými značkovými sandály od Jimmyho Chooa nešlápla do nějakého výmolu. Telefon hodila do kabelky a vydala se po schodech nahoru do přestavěného viktoriánského domu, kde se nacházely kanceláře firmy Blythe a Gunn.

Reggie tu nemovitost koupil před třemi lety, když svou advokátní kancelář přesouval z Dallasu do Pine Rocku. Z ulice se to místo zdálo kouzelné. Ale za ty roky strávené zápasením s profukujícími okny a s nevyzpytatelnou instalací se Brynnino nadšení pro architekturu postupně vytrácelo. Budova původně sloužila jako penzion, ale Reggie ji zrenovoval, aby se do ní vtěsnalo šest právníků, dva právní asistenti, jeden administrativní pracovník a recepční – nemluvě o stálém přívalu klientů, kteří proudili dovnitř a ven sedm dní v týdnu. Velké případy byly pro firmu lehce vydělané peníze, ale hlavním zdrojem příjmů byla zatčení ze sobotní noci.

Dnes ráno byla čekárna bez uslzených matek a bez sevřených dlaní manželek. Křeslo recepční bylo rovněž prázdné a Brynn následovala vůni čerstvé kávy do Reggieho kanceláře.

Faith seděla za svým mahagonovým stolem a otírala si oči kapesníčkem. Brynn se zarazila. Reggieho asistentka nikdy nebrečela. Matka pečovatelka celé advokátní kanceláře se nenechala jen tak něčím vyvést z míry, nehledě na to, jak bláznivě se věci vyvíjely.

Brynn vkročila dovnitř. „Faith?“

Vzhlédla, vyplašená, a její obvykle dokonalá řasenka jí stékala po tvářích.

To určitě kvůli těm jejím dvěma pubertálním synům, kteří se neustále dostávali do nějakých problémů, a Faith si začínala dělat starosti, že ten starší jede v drogách.

Brynn poklekla vedle ní. „Faith, co se stalo?“

Faith pevně zavřela oční víčka a zavrtěla hlavou.

„Brynn!“ zaburácel Reggie ze své kanceláře. Dveře se s trhnutím otevřely a její bělovlasý šéf vyšel ven. „Brynn, naklusej dovnitř.“

Střelila po něm pohledem a znovu obrátila pozornost k Faith. „Jsi v pořádku?“

Jemně si otřela nos. „Ano, jen… už běž.“

Brynn vstala a následovala Reginalda H. Gunna, jednoho z majitelů, dovnitř kolem jmenovky na dveřích nesoucí jeho jméno. Zdi místnosti byly lemovány regály napěchovanými právní literaturou a každý roh byl zaplněn stohem krabic se spisy. Reggie obešel svůj přeplněný stůl a Brynn si všimla saka s jemným proužkem, přehozeného přes opěradlo jeho křesla. Hedvábný růžový kapesníček zastrčený v přední kapse jí napověděl, že se chystá jít později k soudu.

„Zavři dveře, buď tak hodná.“

Uposlechla jeho nevrlý příkaz a naposledy rychle pohledem zkontrolovala Faith, zatímco pomalu dovírala dveře.

„Posaď se,“ vyzval ji.

„Postojím. Co se děje?“

Reggieho kožené křeslo zavrzalo, když se do něj usadil. Prohrábl si prsty husté vlasy.

„Volal mi Nate. Jeniffer Ballardová byla včera v noci zavražděna.“

Brynn se zapřela o zeď. „Co –?“

„Ještě neznám všechny podrobnosti, ale zavraždili ji někdy včera večer v jejím domě.“

Zavraždili.

Brynn ztuhla krev v žilách. Krásná, bystrá Jen Ballardová zavražděna. Ta slova k sobě nešla do jedné věty.

Přistoupila blíž k Reggieho stolu. „Jak?“

„Nevím, jasný? Ještě jsem ani neměl čas mluvit s tamní policií. A je tu ještě něco –“

Ozvalo se rázné zaťukání na dveře. Ross nakoukl dovnitř a okamžitě zaměřil pohled na Brynn. „Už jsi mu to řekla?“

„Řekla mi co?“ vyzvídal Reggie.

Ross vešel do kanceláře, nevnímaje napětí, které se v místnosti vznášelo. „Perez se pohřešuje. Měli jsme si projít jeho svědeckou výpověď v devět, ale schůzka neproběhla.“

„Zkus jeho přítelkyni.“

„Neviděla ho a neslyšela o něm několik dní.“ Ross mrknul po Brynn a zamračil se. „Děje se něco?“

Odkašlala si. „Jen Ballardová.“

„Co je s ní?“

„Byla zavražděna,“ oznámil Reggie.

Rossovi spadla brada. „Cože?“

„Zabili ji v jejím domě včera v noci. Nahoře v Sheridan Heights, hned za Dallasem,“ vysvětlil mu Reggie. „Asi před dvaceti minutami jsem dotelefonoval s Natem.“

Ross střelil pohledem po Brynn, jako by mu snad měla vysvětlit, co se právě doslechl, ale to nemohla. Dvaačtyřicetiletá žena, která kdysi bývala jejich šéfovou, jejich rádkyní a jejich přítelkyní, byla mrtvá.

„A co je ta další věc?“ zeptala se Brynn Reggieho. „Říkal jsi, že je tu ještě něco.“

Reggie upřel pohled na Brynn. Byl to zkušený soudní advokát, ve vytváření napětí měl praxi, ale ten vážný výraz v jeho tváři byl až příliš skutečný.

„Co je to?“ naléhal Ross.

„James Corby je venku.“

Brynnino obočí vystřelilo vzhůru. „Venku?“

Ross postávající vedle ní zalapal po dechu.

„Uprchl.“

„Děláš si z nás srandu?“ Ross se chytil za hlavu. „Jak je sakra možný uprchnout z vězení s maximální ostrahou?“

Reggie zabodl pohled do Brynniných očí. „To nevím.“

Ale věděl. A stejně tak to věděla i Brynn. Jako asistentka státního zástupce vyšetřovala Brynn případ Jamese Corbyho spolu s tehdejší hlavní státní zástupkyní Jen Ballardovou. Brynn tak měla možnost si všimnout, že James Corby není jen násilník a sadista, ale že je taky chytrý. Děsivě chytrý. A ta představa, jak prchá z vězení, číhala v nejtemnějších koutech Brynniny mysli už roky.

Cítila, jak se jí svírá hrudník. Položila si dlaň na hrudní kost a snažila se nadechnout. Ale byl to Ross, kdo se ohnul v pase a vypadal, že se pozvrací.

„Kruci!“

„Hej,“ vyštěkl Reggie. „Tady se zvracet nebude.“

Ross se napřímil a potřásl hlavou. „Tohle je šílený. Kde jsou ksakru federálové?“

„Pracují na tom,“ odvětil Reggie. „Tohle náhodou vím. Nate říkal, že ti na tom dělají už od samého začátku.“

„A to má být odkdy?“ vyzvídala Brynn.

„Od středy.“

„On uprchl ve středu, a my se o tom dovídáme až teď?“

Ross utrousil řadu jízlivých poznámek.

„Co to pro nás znamená?“ dožadoval se Ross. „Náš proces začíná v Dallasu za tři dny, hned po zatracený vraždě Jen –“

„To znamená, že musíme jednat,“ řekl Reggie. „Já už jsem nějaká opatření přijal.“

„Co tím myslíš?“ Brynn se nepodařilo skrýt v hlase jisté pochybnosti. Už měla tu čest s mnoha kriminálníky a považovala se za celkem znalou pouličního způsobu života. Ale o jakých „opatřeních“ to Reggie mluvil? Měl v plánu naskočit do svého mercedesu a honit uprchlého trestance?

„Najmout ochranku,“ vysvětlil Reggie. „Nejlepší možnou.“

„Bodyguardy?“ zamrkala. „To nemůžeš myslet vážně.“

„Myslím.“ Zkontroloval hodinky a zvedl telefon.

„Počkej, vydrž.“ Brynn pozvedla ruku. „Než se unáhlíš a někoho zavoláš, měli bychom si nejdřív o naší ochraně promluvit s šerify tam nahoře. Tohle snad připadá jim, nebo ne? Ta soudní budova spadá pod jejich pravomoc.“

Reggie jí věnoval temný pohled. „Tahle advokátní kancelář tam nahoře zrovna moc přátel nemá. Jak moc dobře víš.“

„Vlastně nás tam přímo nesnášejí, Reggie,“ hlesl Ross.

„Přesně to jsem tím chtěl říct. Nemůžeme se spoléhat na to, že pro nás místní něco udělají.“

„Ano, ale je to jejich práce,“ opáčila Brynn.

„Jo, a naše práce je vyhrát ten proces. Nechci, aby moji dva nejlepší advokáti byli vystrašení a nepozorní.“

Brynn byla stále v šoku. Ale ne natolik, aby si neuvědomovala, jak děsná otrava to bude, až jí bude neustále v patách nějaký bodyguard. Tohle byl největší případ její kariéry. Reggie jí svěřil na starost úplně všechno, od výběru porotců až po závěrečnou řeč. Strávila přípravami nespočet hodin, a ještě jí dost práce zbývá.

„Ano, ale… bodyguardi? Bude jich víc?“ Snažila se to uhrát na finanční stránku věci. „To bude drahé.“

„To ano.“

„Poslechni, Reggie, vážím si tvého návrhu.“ Hodila pohledem po Rossovi. „My oba, ale –“

„Žádné ale. To není návrh. Už jsem jim volal.“ Pohlédl na Rosse. „A teď zpátky k tomu Perezovi, předal jsi to Buldokovi?“

Ross zakroutil hlavou a Reggie s bouchnutím ťukl do telefonu na stole.

Buldok alias John Kopek, známý taky jako Bull, byl soukromý vyšetřovatel, jehož číslo měl Reggie uložené na seznamu rychlé volby vytáčení. Brynn jen zakroutila hlavou. Cítila se jako přejetá a její šéf už byl zpátky v pracovním nasazení.

„Bulle, tady Reggie. Potřebuju zaměření polohy.“ Přitiskl si sluchátko ke košili a obdařil Brynn přísným pohledem. „Máš případ, na který se musíš připravit. Měla by ses do toho pustit.“

× × ×

Erik Morgan byl už skoro venku, když se najednou všechno podělalo.

Ohlušující prásk.

Oblaka kouře.

Zastavil se v úzké chodbě a upravil si polohu zbraně na rameni. Vzduch kolem něj vytrvale vířil. Pot mu stékal do očí. Ale snažil se nemyslet na nic, co by ho rozptylovalo, zatímco spolu s kolegy z týmu zaujímali pozice.

Držel zbraň zvednutou, a když nakoukl za roh, okamžitě si všiml dvou postav. Po jeho pravici muž držící pistoli. Nalevo pak mladá dívka s telefonem v ruce. Erik na muže vypálil dvě rány, trefil ho přímo do hrudi.

„Vzduch je čistej!“

Přeběhl ke dveřím a zastavil se na jejich prahu, aby zkontroloval výskyt nepřátel v okolí.

„Vzduch je čistej!“ opakoval a vydal se po schodech dolů.

Jedno patro. Druhé. Pak se nad ním s bouchnutím otevřely dveře.

Prásk!

Spadl na něj prach, Erik si dobil pistoli a vyrazil dál. Už jim nezbývalo moc času. Cítil to. Víc kouře, víc křiku. Slyšel za sebou kroky svých kolegů.

„Běž, běž, běž!“ křičel někdo za ním.

Boty těžce dupaly, když čtyři muži nesoucí víc než tři sta padesát kilo mrtvé váhy sbíhali dolů po schodišti. V přízemí se Erik zastavil u překližkových dveří. Jeho kolega je vykopl a nakoukl dovnitř, aby zkontroloval oblast.

„Je to čistý!“ zařval Hayes.

Erik ho skrz dveře následoval ven a opustil cvičnou budovu v oblacích kouře a prachu. Posledních padesát metrů k betonové barikádě sprintoval, pak padl na kolena do bláta a položil si zbraň na zem.

„Dvě minuty a čtyřicet šest sekund.“

Erik vzhlédl a viděl, jak se nad ním tyčí Jeremy Owen se stopkami v ruce. Bývalý odstřelovač od mariňáků nevypadal spokojeně.

Chlápek, co hrál roli Erikova chráněnce, zasténal a posadil se. „Co se to tam sakra stalo?“

Hayes zakroutil hlavou. „Nic jsem neviděl.“ Mrknul zpátky směrem k cvičné budově; k domu vybavenému místnostmi, halami a schodišti, kde nacvičovali boj z těsné blízkosti a záchranné akce. Použili i světlice a dýmové granáty, aby vyvolali větší chaos.

Erik sledoval Hayesovu práci a viditelnost nebyla jeho jediný problém. Hayesův chráněnec měl na triku barevnou skvrnu o velikosti fotbalového míče. Kdyby se střílelo ostrýma, byl by ten chlap mrtvej.

„Dobrá, všichni vztyk,“ nařídil Jeremy. „Mazejte do sprch, sejdeme se na jižní střelnici v patnáct nula nula.“

Erik vstal a pomohl kolegovi na nohy. Otřel si pot z tváře o vnitřní stranu paže a zadíval se do slunce. Dnes bylo šestatřicet – ve cvičné budově ještě víc – a jeho oblečení bylo nasáklé potem.

Všichni si sebrali svou výzbroj a odešli. Jeremy upoutal Erikovu pozornost a naznačil mu, aby se s ním šel projít po dráze.

„Jak to šlo s Beckerem?“ zeptal se Jeremy, když už byli hluboko v lese.

Hayes Becker, šestadvacet let, z Roanoke ve Virginii. Jakožto vedoucí týmu musel Erik pomáhat hodnotit kandidáty, kteří se chtěli připojit k elitní linii Wolfe Security, a Hayes to dotáhl až do posledního kola.

„Ještě není připravený,“ vyjádřil se Erik. „Ale zlepšuje se.“

„Co si myslíš o jeho schopnostech?“

„Jeho taktické řízení je dobré. Výsledky z fyzických testů jsou mimořádné. Ale musí zapracovat na střelbě.“

Jeremy zabručel. „To je vždycky s těmihle přeběhlíky z FBI problém.“

„Takže zůstává?“

Jeremy přikývl.

Prošli se podél běžecké a překážkové dráhy. Trasa byla umístěna mezi vysokými borovicemi původem z východního Texasu a zkonstruovali ji podle modelu cvičné dráhy SEAL v Coronadu. Jejím vrcholem, ve smyslu výšky, ale i fyzického úsilí, byla dvacet metrů vysoká lezecká síť, kterou právě teď zdolávalo pár čerstvě přibraných nováčků. Měli na sobě olivově zelené uniformy, aby byli k rozeznání od skutečných agentů Wolfe, kteří nosívali černou.

Erik hodnotil trénink z dnešního odpoledne, v duchu si sepsal seznam věcí, na kterých bude muset Hayes ještě zapracovat. Každý tým, který nasadili do akce, byl pouze tak silný jako jeho nejslabší článek a nováčci se buď museli snažit dohnat tempo, nebo vypadnout.

„Budu se mu chvíli věnovat,“ nadhodil Erik. „Na střelnici vypálíme pár zásobníků a uvidím, jestli dokážu přijít na to, v čem je problém.“

„Dobře. Dám vědět Liamovi.“

Erik vyšel na mýtinu, když kolem prosvištělo stříbrné BMW a nechalo za sebou jen oblaka rudého prachu. Zabočilo podél polní cesty a zastavilo u rozlehlého srubu, který sloužil jako ústředí jejich firmy. Zpoza volantu se vysoukal nějaký muž. Průměrná výška, střední postava. Podle obleku a brýlí Ray-Ban ho Erik odhadl na jednatele nějaké společnosti. Pak se otevřely dveře u spolujezdce a z auta vyklouzla žena.

Erik se zarazil. Když se otáčela, v dlouhých červených vlasech se jí odrážely paprsky slunce. Měla na sobě úzké černé džíny a krémově bílou košili, přes rameno měla přehozenou velkou koženou kabelu. Byla vyšší než ten chlápek, co přijel s ní, částečně díky ultra vysokým podpatkům.

„Kdo je to?“ pohlédl Erik na Jeremyho.

„Nemám tušení.“

V areálu už měli různé osobnosti. Popové hvězdy, politiky, sportovce. Někteří jejich klienti byli jen obyčejní boháči, kteří si cestou za úspěchem udělali pár nepřátel a rozhodli se, že potřebují zajistit ochranu. Soudě podle jejich vzhledu spadala tahle dvojice do poslední kategorie. Vydali se po schodech nahoru do budovy, a když vcházeli dovnitř, sundali si sluneční brýle.

„Hej, Eriku.“

Otočil se a spatřil Tonyho Lopeze, jak kluše po trati. S černým tričkem a maskáčovými kalhotami byl oblečený stejně jako Erik, až na to, že na sobě neměl vrstvu špíny a sazí.

„Velitel tě chce ve své kanceláři,“ oznámil mu.

„Hned?“

„Jo, co nejdřív.“

Erikův pohled se zúžil. „Má to co dělat s tím bavorákem, co zrovna přijel?“

„Přesně tak.“

„Víš, kdo to má být?“

Usmál se. „Slyšel jsem, že to jsou nějaký esa z Dallasu.“

„Zatraceně.“

„Myslím, že to jsou advokáti,“ dodal.

„Zatraceně.“

Tony se zazubil a plácnul ho po rameni. „Furt lepší ty než já, brácho.“

2

Čekali dobrých deset minut, než je Liam Wolfe přijal ve vstupní hale své firmy, která nevypadala vůbec tak, jak si Brynn představovala. Budova působila, jako by byla sestavená z dřevěného lega, a celému lobby dominoval obrovský kamenný krb. Když se Brynn dočetla, že Wolfe Security je jednou z nejlepších soukromých bezpečnostních firem v zemi, očekávala něco moderního a uhlazeného, a ne něco, co by mohlo sloužit jako lovecká chata zastrčená hluboko v borovicových lesích.

A její výkonný ředitel taky nebyl úplně podle jejích představ. Brynn minulou noc strávila spoustu času brouzdáním po internetu, aby o Liamu Wolfemu získala nějaké informace, ale podařilo se jí najít pouze jedinou jeho fotografii; pořídili ji paparazzi, když pomáhal nějaké mladé hvězdičce nastoupit do limuzíny. Ta fotka k němu nebyla zrovna lichotivá, asi proto, že na ní měl sluneční brýle, které skrývaly jeho pozoruhodně zelené oči. Byly to přísné oči. Oči bojovníka. Brynn se dočetla, že se má jednat o nějakého drsného týpka ze zvláštních jednotek, ale ukázalo se, že se s ním musíte vidět osobně a potřást si s ním rukou, aby ta slova nabyla svého významu.

„Máte to tu pěkné,“ zavtipkoval Ross, když je Liam vedl chodbou. „To byla střelba, co jsme slyšeli na cestě sem?“

„Ano.“

„Super,“ poznamenal Ross a Brynn se snažila neprotočit panenky. Její kolega nebyl zrovna nadšenec do zbraní. Ale zřejmě se tu snažil zapadnout do jakéhosi chlapeckého klubu.

Brynn následovala Rosse do konferenční místnosti a najednou se zarazila. Kolem stolu postávalo pět mužů, jeden svalnatější než druhý. Někteří z nich měli vojenské účesy, jiní si nechali ledabyle narůst bradky, ale všichni na sobě měli stejné černé oblečení ve stylu komanda.

Liam je představil a všichni pokývli hlavou. Ticho se protahovalo a Brynn si uvědomila, že čekají, až se posadí.

A tak si sedla.

Konferenční místnost byla zařízena moderně, včetně dlouhého skleněného konferenčního stolu a černých kožených židlí. Na vzdálenější zdi se vyjímala obrovská LCD obrazovka. Když si Brynn vytahovala linkovaný zápisník z tašky, pousmála se, zvedla pohled od stolu a snažila se vyzařovat víc sebevědomí, než ve skutečnosti pociťovala.

„Děkuji vám, pane Wolfe, že jste souhlasil, že se tu s námi dnes setkáte,“ začala.

Přikývl. „Obvykle se scházíme u klientů doma, ale vítáme vás tady.“

Ross střelil po Brynn tázavým pohledem, ale ona dělala, že ho nevidí. Neřekla mu, že přijet sem byl její nápad, a ne Reggieho. Snažila se jen získat nějakou kontrolu nad situací, která se jí začínala vymykat z rukou. Ani po třech vášnivých debatách se Brynn nepodařilo přesvědčit šéfa, aby ten plán s bodyguardy pustil k vodě. Smířila se s tím, že tihle muži už byli najatí, ale vydala se sem, aby si vyjednala podmínky. Jako vždycky, ďábel se skrývá v detailech.

„Pánové –“ Rozhlédla se po místnosti, lehce omráčená vším tím testosteronem. Tihle chlápci byli vážně namakaní. „Jsem si jistá, že jste stejně časově vytížení jako my, takže přejdu hned k věci –“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil další muž. Byl obrovský – ještě větší než ti ostatní – a Brynnino srdce lehce poskočilo, když si ji změřil pohledem.

„Tohle je jeden z našich týmových vedoucích,“ vysvětlil Liam. „Erik Morgan – a tohle je Brynn Holloranová.“

Muž rázně přikývl.

„A její kolega Ross Foley.“

Další kývnutí. Všechny židle byly obsazené, a tak proklouzl na druhou stranu místnosti a opřel se o zeď.

Brynn si odkašlala. „Takže já – nebo my – bychom vám chtěli poděkovat, že jste byli k dispozici tak narychlo.“

Přemítala, jestli Liam Wolfe pochytil, co se tím snažila říct. Nepochybovala o tom, že si své nové klienty prověřil, přičemž jistě zjistil, že kancelář Blythe a Gunn zastupovala několik hráčů NFL s pěkně tučným kontem. Liam zřejmě po takové příležitosti skočil už kvůli vidině budoucích referencí.

Jeho výraz však nedával nic znát. „Krátké lhůty pro nás nejsou problém. Hrozby jako tahle obvykle zastihnou lidi nepřipravené.“ Odmlčel se. „Chápu dobře, že byste se chtěli seznámit s bezpečnostním plánem?“

„Přesně tak.“

„První otázka zní kdy,“ podotkl Ross. „Nevím, jestli si to uvědomujete, ale polovina naší kanceláře zítra ráno míří do Dallasu.“

Brynne se sevřel žaludek, jen co na celou tu operaci pomyslela: dva advokáti, právní asistent a soukromý vyšetřovatel, kterému se ještě nepodařilo najít svědka, jenž byl pro případ stěžejní.

„Jsme si toho vědomi,“ odvětil Liam. „Také víme, že váš proces začíná v pondělí. Jsme zvyklí jednat rychle, takže to není problém.“ Podíval se na Brynn. „Bezpečnostní plán bude k dispozici během dneška a agenti se k vám připojí zítra ráno. Mezitím, pokud tomu dobře rozumím, budete vy dva pobývat v hotelu místo doma?“

„To byl Reggieho nápad,“ osvětlil Ross. „Ten hotel sice není žádná pevnost, ale nikdo netuší, že tam jsme.“

Brynn mrkla po Eriku Morganovi, který Rosse sledoval s pečlivě prázdným výrazem ve tváři. Byl oblečený celý v černém, stál tam s pažemi překříženými na prsou a svaly se mu pod tričkem jen napínaly. Měl krátce střižené tmavé vlasy. A mokré, jak si všimla, jako kdyby si cestou sem namočil hlavu v kýblu s vodou. Jeho tělo pokrývala tenká vrstva prachu, takže to vypadalo, jako kdyby zrovna přišel ze staveniště – až na tu pistoli u boku. Ta velká černá zbraň u něj vypadala naprosto přirozeně a Brynn tušila, že určitě ví, jak ji použít.

Odtrhla pohled od Erikovy pistole a soustředila se na plán, který se jim Liam snažil nastínit.

„Omlouvám se,“ naklonila se vpřed, „mluvil jste o vozech?“

„Přesně tak. Dvě velká SUV, obě obrněná a s neprůstřelným sklem.“

„Obrněná vozidla? To žertujete,“ ozval se Ross.

„Ne.“

Brynn se začala smát, ale pak se ovládla. Nebylo na tom nic k smíchu. Ani trochu. Jedna z nejmíň směšných věcí na tom všem byly peníze, které to muselo stát.

Brynn potřásla hlavou. „Dvě vozidla jsou naprosto zbytečná. Ross i já bydlíme na stejném místě.“ Reggie si v Dallasu ponechal několik firemních bytů, protože tam firma měla častá jednání. „A nejen to, také budeme každé ráno odcházet na to samé místo – k soudu – v naprosto stejný čas. Jedno vozidlo bude až dost.“

„Ne pro skupinku tří mužů,“ namítl Liam.

Brynn na něj nevěřícně zírala. „Tři muži na dva právníky?“

„Ne, tři muži pro každého z vás.“

„Šest mužů? To nemůžete myslet vážně.“

„Každý tým zahrnuje tři agenty na střídajících se směnách, dva ve službě, jeden má vždycky volno, čtyřiadvacet hodin denně.“

„Čtyřiadvacet hodin denně,“ opakovala po něm.

„Přesně tak, madam.“

× × ×

Jak tam tak stál opřený o zeď, pozoroval Erik Brynninu reakci na plány svého šéfa. A to jen na ty, o kterých se zatím zmínil. Nevěděla ještě tak docela všechno.

Brynn Holloranové se ta situace vůbec nezamlouvala. Možná byla jednou z těch lidí, kteří jsou hákliví na své soukromí. Nebo si myslela, že ji to bude omezovat v jejím životním stylu – ať už byl jakýkoliv. Od té doby, co Erik s touhle prací začal, se setkal už se spoustou reakcí a rozhodně byl zvyklý na chladná přijetí. Lidé nemají rádi změny. Ale když se Erik a jeho parťáci do něčeho pustí, k nějakým změnám dojít musí, takže ať se jí to líbí, nebo ne, bude se s tím muset vyrovnat.

„Pane Wolfe…“ Vypadalo to, že stěží udržuje přátelský tón v hlase. „Když na tohle přistoupíme –“

Když? Pořád to ještě nepochopila.

„– budeme potřebovat vaše slovo, že nám vaši agenti nebudou žádným způsobem bránit v naší práci.“ Vrhla letmý pohled kolem stolu a podívala se na každého z nich, kromě Erika. „Bez urážky, a jsem si jistá, že jste všichni velmi dobří v tom, co děláte. Ale musíte pochopit, že my máme také své povinnosti. Budoucnost našeho klienta je v sázce a nemůžeme si teď dovolit žádné nežádoucí vyrušování.“

„Vždycky se snažíme nepřitahovat příliš pozornosti,“ ujistil ji Liam. „Naším cílem je chránit klienta a omezit přitom rušivé vlivy na minimum.“

Chytře neřekl zcela omezit rušivé vlivy.

„Dobrá.“ Usmála se. Ale vypadalo to nuceně a Erik přemítal, jak asi vypadá, když se usmívá doopravdy. „Jsem ráda, že si rozumíme. A za tím účelem bychom měli přehodnotit obsazení pracovníků.“ Obrátila list ve svém bloku a přehodila si přes rameno pramen těch lesklých kaštanových vlasů. „Šest mužů je příliš. Blythe a Gunn je malá firma, jak víte. Jsme zvyklí, že méně je někdy více. Tudíž nepochybně chápete mé argumenty pro snížení počtu agentů.“

„Šest už je snížený počet,“ oznámil jí šéf. „Moje původní doporučení bylo osm.“

„Osm?“ Podívala se na něj, jako by snad byl blázen. „Pane Wolfe, rozumím, že spousta vašich klientů jsou politici nebo celebrity. Už jste někdy pracoval s lidmi, kteří se účastní soudního řízení?“

„Ano.“

„Dobrá, tak tedy víte, jak to chodí. Je to dřina. Přesčasy, málo přestávek. Zašijeme se ve firemním bytě a noc co noc budeme procházet spisy a jíst jídlo z donášky. Těžko budeme potřebovat šest lidí na plný úvazek, aby nás každý den převezli k soudu a zpátky.“

Do hajzlu. Erik musel potlačit úsměv, když pozoroval svého šéfa.

„Madam.“ Liam se opřel lokty o stůl. „Dovolte mi, abych vám to objasnil. Nejsme taxi služba. Zajištění vaší osobní bezpečnosti,“ věnoval jí pohled a pak se obrátil k Rossovi, „dalece přesahuje pouhé bezpečné přemístění z bodu A do bodu B, i když i o to se postaráme. Vaše firma si nás najala, abychom vám poskytli komplexní zabezpečení čtyřiadvacet hodin denně po sedm dní v týdnu. To zahrnuje zajištění vašeho bydliště a komunikačních spojení a rovněž vaši osobní ochranu, ať už jste doma, na cestách nebo v práci. Komplexní zabezpečení znamená všechno. Bude toho hodně k pokrytí a upřímně řečeno, šest mužů na dva subjekty je i pro nás docela oříšek – a to tu zaměstnáváme ty nejlepší na světě.“

„Chápu vás.“ Usmála se. „Vážně ano. Ale nemohlo by něco z toho být nahrazeno technologií? Třeba pár vašich agentů a pak nějaké strategicky rozmístěné kamery, které by mohly být sledovány z nějakého centrálního ústředí? Na to by nebylo zapotřebí tolik lidské síly.“

Zírala na Liama těma krásnýma, světle modrýma očima, jako kdyby každé slovo vycházející z jejích úst dávalo dokonalý smysl.

„Bezpečnostní kamery jsou jistě užitečné,“ nadnesl Liam, „a máme v plánu jich pár někam rozmístit. Ale v případě útoku vám kamera život nezachrání.“

„V případě útoku? Vážně si myslíte, že –“

„Ano, to si tedy myslíme.“ Liam se odmlčel a věnoval jí jeden ze svých přísných pohledů, které mu šly velmi dobře.

Ona mu upřený pohled oplatila.

„Víte, strávil jsem značnou část dnešního rána telefonátem s policejním náčelníkem z Sheridan Heights,“ pronesl Liam. „Když jsem s ním domluvil, spojil jsem se s dozorčím náměstkem federální policie, který dohlíží na pátrání po uprchlém trestanci Jamesi Corbym. Místní policejní složky si na zajištění vaší bezpečnosti netroufají. Z toho jsem pochopil, že dokud nebude Corby zatčen, vy i vaši kolegové budete k zabezpečení ochrany potřebovat externí zdroje. To je nás. A to znamená: jakékoliv množství lidské síly my uznáme k výkonu práce za vhodné.“

Brynnin úsměv byl tatam a odtud, kde stál, bylo vidět, jak to v ní vře.

Byla sexy. A taky umíněná, což, bohužel, byla kombinace, která ho dostávala. Jediná žena, kterou Erik viděl, že by se Liamovi otevřeně postavila, byla jeho manželka, a ta byla přece jen ve zvláštních jednotkách. Z Liama šla hrůza, ale to Brynn nezastavilo, aby si zkusila vyjednat podmínky něčeho, co očividně vnímala jako trest odnětí svobody.

„Mohl byste to ještě jednou zopakovat?“ ozval se Ross. „Říkal jste něco o komunikačních spojeních. Máte na mysli telefony? Počítače? Nebo co vlastně?“

„Všechno,“ odvětil Liam. „Váš mobilní telefon je ve své podstatě sledovací zařízení. Každý z vás od nás obdrží nový, nepoužitý přístroj.“ Liam pohlédl na Brynn. „Budete si moct ponechat své telefonní číslo i kontakty.“

„Báječné,“ odsekla. „Ale co když žádný nový přístroj nechci?“

Liam mrknul po Erikovi. Asi před deseti minutami se z Erika stal vedoucí Brynnina týmu, spousta věcí, která se týkala technického vybavení, spadala pod něj.

„Promluvím se Skyler,“ řekl Erik. „Možná by mohla její telefon prohlédnout a vyčistit, aby se dal použít.“ Kývl na Brynn. „Budete ho tu muset nechat přes noc.“

Dívala se na něj, jako by ji právě požádal, aby na stole nechala vlastní ruku.

„Je to na vás.“

Pokrčila rameny. „Fajn, žádný problém.“ I když to problém očividně byl. „Mám ho ale chráněný heslem.“

„Heslo mi pošlete a já ho Skyler předám,“ navrhl Liam.

„Hele, mně by ani tak nevadilo, kdybych dostal nový telefon,“ ozval se Ross. „Jen potřebuju své kontakty a své číslo.“

Liam pohlédl na své hodinky. „Je tu ještě jedna záležitost. Už jsem to rozebíral s Reggiem Gunnem, ale rád bych si poslechl i váš názor.“ Teď pohlédl přímo na Brynn. „Co mi můžete říct o vaší spojitosti s obětí vraždy?“

V očích se jí zablýskl náznak bolesti. Ale pak si založila ruce na prsou a vypadalo to, že to ze sebe setřásla. „Pracovali jsme pro Jen Ballardovou, když byla státní zástupkyní. V průběhu té doby jsme se zabývali spoustou případů, včetně případu Jamese Corbyho. Jeniffer ten případ soudně projednávala a dostala Corbyho do vězení na doživotí, bez možnosti podmínečného propuštění.“

„A my jsme jí k tomu pomohli,“ navázal Ross. „Jako asistenti státního zástupce jsme byli všichni součástí týmu, který se podílel na soudním procesu a který Corbyho dostal za mříže, takže bychom mohli být na jeho podělaným seznamu.“

Liam přikývl. „Chápu dobře, že váš současný proces nemá žádnou spojitost s Jennifer Ballardovou ani Jamesem Corbym?“

„Přesně tak, žádná spojitost tam není,“ potvrdila Brynn. „Jiný soudce, jiná strana uličky, všechno jiné.“

„Teď sedíme u stolu na straně obhajoby namísto obžaloby,“ vysvětlil Ross.

Liam stále upíral pohled na Brynn. „Když jste vyšetřovali Corbyho případ, pokusil se vás někdy osobně kontaktovat?“

„Ne.“

„Nepokoušel se o to ani po skončení řízení?“

„Ne.“

„A obdržela jste někdy nějaké výhružné zprávy související s vaší prací?“

„Někdy? Ano, samozřejmě,“ odpověděla. „Byla jsem čtyři roky státní zástupkyní, tomu se nevyhnete. Ale v poslední době? Ne.“

„Neměla jste v poslední době nějaké neobvyklé hovory, dopisy nebo zprávy na sociálních sítích?“

Na okamžik zaváhala. „Ne.“

„Jste si jistá?“

„Ano.“

Erik ji pozoroval, nebyl si jistý, proč zalhala. Nebo jestli vůbec lhala. Neznal ji ještě tak dobře, aby to mohl říct s jistotou. Ale pozná ji. A až tahle práce skončí, bude o Brynn Holloranové vědět úplně všechno, včetně hromady věcí, o kterých by si přála, aby se je vůbec nedozvěděl.

Liam ji ještě na chvíli sledoval, pak pohlédl na Rosse. „A co vy?“

„Nic. Proč? Chodilo snad něco Jen?“

„To nevím,“ odpověděl Liam, ale Erikovi bylo jasné, že něco tají.

Brynnin pohled se zúžil, jako by si toho taky všimla.

Liam stočil rozhovor zpět na bezpečnostní plán a načrtnul základní body, zatímco si Brynn zapisovala poznámky do linkovaného bloku. Nakonec se domluvili na čase, kdy ji a Rosse zítra ráno vyzvednou, a všichni vstali.

Zatímco se místnost vylidňovala, Erik se zdržel na svém místě, nechával si svůj prostor a čekal, než bude moci zmizet. Dobře si uvědomoval, jak hrozně po tom čtyřhodinovém tréninkovém výcviku páchne.

Ale Brynn zůstala stát ve dveřích a přehrabovala se v kabelce. Jakmile byla místnost prázdná, přešla k němu a vzhlédla. Nemusela zvedat hlavu příliš, byla skoro metr osmdesát vysoká.

„Jste Erik, že?“

„Ano, madam.“

„Děkuji,“ řekl Erik a zastrčil si telefon do své kapsy. „Zítra vám ho vrátím.“

„Co?“

× × ×

„Co?“

Table of Contents

1

2