Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pavla Jazairiová

Globalizovaná Indie

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8198. publikaci

Fotografie Jiří Hůla

Odpovědný redaktor Milan Pokorný

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh obálky Martin Hůla

Zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 288

Vydání 1., 2021

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2021

© Pavla Jazairiová, 2021

Cover Photo © Jiří Hůla, 2021

ISBN 978-80-271-4466-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-4465-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-3149-5 (print)

Úvod

Mám ráda Indii! Tuto zemi, vlastně subkontinent, jsem navštívila snad desetkrát, a když to sečtu, v průběhu posledních třiceti let jsem v Indii strávila asi rok a půl svého života, možná víc. Cestovala jsem po celé zemi s přítelem Jiřím, také sama, vždy veřejnou dopravou. Mnohokrát mě zdejší chaos, bída a špína znechutily a vyčerpaly natolik, že jsem bolestně toužila zpět do Evropy, do své civilizace. Přesto jsem se pokaždé do Indie vrátila. Do známých míst i jinam, za lidmi, na kterých mi záleží.

Pamatuji Indii bez aut, kde do školy zdaleka nechodily všechny děti, doma zůstávaly hlavně dívky. Žena zaměstnaná mimo domov byla výjimkou. Indii bez supermarketů, tradiční Indii velkých pouličních trhů, dohodnutých sňatků a náboženských svátků.

Všechno se změnilo.

Asi největší zvrat nastal roku 1995, kdy Indie vstoupila do Světové obchodní organizace (WTO). Otevřela hranice výměně zboží s celým světem.

Nastala doba globalizace.

Indie je po Číně druhou nejlidnatější zemí světa: jedna miliarda čtyři sta milionů obyvatel, rozdělených asi do dvou tisíc různých etnických skupin. Asi sedmdesát procent z nich žije na venkově.

Dnes je v komunikačních technologiích světovou jedničkou a po Číně druhým největším trhem s chytrými telefony i auty. Střední třída zbohatla a nakupuje. Indie se stala zemí s vůbec největším hospodářským růstem a s pátým největším světovým trhem. Přesto jen nevelká část obyvatel platí daně a patnáct procent je podvyživených.

Co se nezměnilo, to je chaos a obrovské kontrasty.

Indickou cestu jsme tentokrát ukončili začátkem března roku 2020 – tedy těsně předtím, než v důsledku pandemie koronaviru přestala létat letadla.

Byl nejvyšší čas! Také proto, že tentokrát už jsem z Indie byla opravdu unavená.

Indický deník

Do Dillí letíme přes Dubaj. Letadlo plné českých šťastlivců na cestě za plážemi, sluncem, přepychem. Arabové ani islám jim tady nevadí. Smyčka na obrazovce ukazuje muže v dlouhých bílých košilích, červeně károvaných šátcích. Spolu se zahalenými krasavicemi si užívají tradičních pokrmů, ale v drahých restauracích – to vše naše výletníky čeká, spolu s nákupy. Mohou se projet terénními vozy po písku a také si třeba na umělém sněhu zalyžovat. Což už stojí za to!

Čekání na přestup. Ti muži v bílých košilích a károvaných šátcích jsou opravdoví, drží si identitu, mají peníze z ropy a nesou se hrdě. Obrovské svítící interaktivní reklamy, vše moderní, žádoucí. Přátelům v Dillí kupujeme whisky, čokoládu. Prodavač umí pár slov česky, pracuje v turistice. Je to Tunisan a kdo v Tunisku chce trochu slušně žít, musí pracovat v turistice. Ale v Dubaji je to lepší, proto pracuje tady. Usazeni pod příjemně chladivou klimatizací sníme domácí svačinu a pak fotografujeme hromské sochy od místních umělců – obrovský myšák Mickey. Zdalipak je na prodej a za kolik?

Do letadla už nastupují hlavně Indové. Mnozí v Dubaji pracují, většinou jako inženýři, lékaři. Zbohatli a je to na nich vidět. Mnozí jsou tlustí, někteří až obludně. Doufám, že takového tlouštíka neposadí vedle mě.

Konečně Dillí! Máme e-víza. Fronty jsou obrovské, chaotické. Tři hodiny čekání a pak jízda nočním městem do zamluveného hotelu Euro International, Main Bazar – Paharganj. Hodinu se bezradně motáme tamními uličkami, až jeden už ranní chodec položí svůj náklad a ten zastrčený hotel najde. Euro International – předražená špinavá díra. Noční sluha spí na zemi jako ve všech podobných místech, kde jsme také mohli zakotvit.

Dillí – ať žije Módí, ať žije BJP!

Dillí – my ženy volíme Módího

Main Bazar

Jedna dlouhá ulice rozmanitých obchodů a turistických restaurací. Zde jsme před léty přistáli v nezměrném údivu z davu, který se bez konce před námi valil spolu s motorikšami, nosiči, vozíky, kravami, lezoucími žebráky, toulavými psy, v prostředí rozkopaných kanálů, hroutících se domů a hromad odpadků. Lze snad do takového proudu vstoupit, splynout s ním? Po měsíci v Indii se nám stejný Main Bazar jevil jako přístav blahobytu a pohody.

V této čtvrti bydlíme pokaždé – kdysi já sama v pokojíku na střeše, odkud jsem viděla ženy, jak vaří, věší prádlo, podomní prodavače na ulici, slyšela jejich volání.

Main Bazar, velká vesnice, jedna z nesčetných, z kterých se skládá staré Dillí. Bylo překvapivé opustit hlavní ulici a nepatrnou uličkou podobnou průchodu zajít do nitra těch propletených domů – otevřené dveře, pohled do místností a dvorků. Košíkáři, hrnčíři, výrobci jogurtů a za tímto labyrintem tržiště v zajetí hovězího dobytka. Prodavači v křížku s kravami zkušenými v krádežích zeleniny. A před výkladní skříní drahé cukrárny mohutný býk fascinovaný tou podívanou. Na ulici se prodávalo teplé mléko, čerstvě smažené koblížky, nakrájené ovoce, ananas, meloun, mango posolené pálivým čili. To vše zmizelo stejně jako dobrá hospoda, kde vařil Číňan, zatímco syn majitele, jedenáctileté děcko, namísto školy seděl u kasy. Měl tam televizi a celý den se pohupoval ze strany na stranu, jak to dělají uvěznění primáti. Zanikla i dílna, kde na počkání vyrobili teplou pokrývku, vycpanou indickou bavlnou. Tři takové mám doma.

Main Bazar nyní osvětlují barevné neony, neboť elektřiny už je dost, v hospodách pro turisty vaří ještě nedbaleji a alkohol teče proudem.

Náš hotelový pokojík je ještě špinavější než ten před třemi lety. Tehdy byla zima, právě jako teď. Oslabeni nemocí jsme nesnášeli hospodské jídlo. Naše známá Paloma tedy uvařila dobrou polévku, ale jak ji ohřát? Napustila jsem do kýble horkou vodu a nádobu s polévkou do ní postavila.

Večer na nás tenkrát Paloma s Vedem čekali v hospodě na střeše jednoho z hotelů – večer pod hvězdami (pokud jsou ve smogu vidět). Objednali drahé jídlo a také pivo. Paloma říká, že bychom měli bydlet u nich, ale já vím, že byt je maličký.

„Dobrá, ale budete u nás večeřet,“ rozhodla.

Jsem tak ráda, že je opět vidím! Hezká kučeravá Paloma, živé barvy oblečení a velké náušnice. Ved, pobledlý a věcný jako vždy, chce, abychom zašli k velké mešitě, kde lidé protestují proti diskriminaci v zákonu o občanství. „A tady po Main Bazaru projde průvod BJP (to je vládnoucí strana hinduistických nacionalistů) v čele s Amitem Shahem, indickým ministrem vnitra. Předvolební rallye! Doufám, že prohrají!“

Takže kdo je Paloma a kdo je Ved? A jak jsme se poznali?

Paloma a Ved

Psal se rok 2010. Jeli jsme do Badrínáthu, poutního hinduistického místa na úpatí Himálaje. V 7. století tam pobýval hinduistický filozof Ádi Šankara. Tamní chrám je barevný a krásný a lidé, kteří do Badrínáthu váží cestu, si tím výrazně vylepší karmu, tedy naději na šťastné znovuzrození. Ale musí podstoupit tu dlouhou a namáhavou cestu, vyjet z Dillí před úsvitem, místenka je ve vlaku nezbytná. Následují dva nebo tři přestupy na autobus, přeplněné vozy, rvačka při nastupování. Ti úspěšní se budou tísnit a otloukat v zajetí krutých kovových sedátek, ostatní se zas budou hodiny potácet a padat. Děti pláčou, mnoho lidí zvrací, trvá to až do večera.

Už ve vlaku jsem si všimla půvabné mladé ženy. Dlouhý indický cop, ale džíny – v té době dost nemístné. Cestovala v doprovodu dvou mladíků a celou cestu prospala. U posledního autobusu jsme zjistili, že do Badrínáthu lze dojet už jen v pronajatém džípu, odjeli jsme společně a načatý rozhovor druhý den pokračoval. Tak jsme poznali Palomu, Veda a jeho bratra Adiše.

Dillí – Paloma a Ved

Dillí – Paloma a Ved mají svatbu

Paloma a Ved už spolu v té době dlouho žili, překvapivá věc, neboť indické mravy byly dosud velmi přísné a sňatky až na nepatrné výjimky domlouvali rodiče. Paloma a Ved se v Dillí potkali na univerzitě, zjistili, že jsou oba z Asamu, státu na východním konci Indie, s dalšími krajany si pronajali byt a nakonec v něm zůstali sami. Mezitím dostudovali, Paloma nastoupila do práce v nakladatelství Penguin India, sociolog Ved zůstal na univerzitě, Adiš je fotograf.

Tak se naplnilo mé dlouholeté nesplněné přání – spřátelit se v Indii s lidmi, kteří se zajímají o stejné věci jako já.

Vstoupit s Indy do rozhovoru je překvapivě snadné – nejlépe ve vlaku. Dá se mluvit dlouho, sdělit si spoustu věcí, vyměnit adresy. Ale tím to obvykle končí. Další setkání se nekoná, pozvání k návštěvě nepřijde, a pokud ano, rozhovor vázne. Málo se známe, stejné pojmy – smysl existence, soucit, morálka – mají různý význam. Dělí nás už to, že Indové věří v koloběh životů, tedy že se do tohoto strastiplného světa budeme rodit zas a znova, ještě štěstí, že s nadějí v karmu – předurčení. Neboť každý si do jisté míry může další život ovlivnit dobrými skutky.

Ale jaké objektivní dobro v sobě nese pouť do Badrínáthu? Hinduista by nám to vysvětlil.

Kromě kulturních rozdílů jsou tu další překážky.

V Indii se lidé nejčastěji stýkají v rámci rodin, společenských skupin – kast. Přizvat cizího člověka je podivné, nemístné, nežádoucí.

Na jedné horské pouti jsme se seznámili s dvojicí mladých lidí. Byli z menšího města, zajímali jsme je jako cizinci, ale byli součástí zájezdu a téhož dne odjížděli – shodou okolnosti do stejného místa jako my. „Pojeďte s námi!“ nabídli nadšeně. „V autobuse je dost místa!“ Velmi lákavá nabídka, ale souhlasit musel vedoucí zájezdu. „Vy nemáte vlastní dopravu?“ zeptal se udiveně. Co si má myslet o západních turistech, navíc už v pokročilém věku, kteří cestují místní dopravou? „Nechceme se oddělovat od obyčejných lidí,“ vysvětlila jsem. Cože? Muž byl pohoršen právem. Vždyť jak by dopadl on, příslušník střední třídy, potopen v miliardovém bezedném indickém davu, kdyby se před „obyčejnými lidmi“ nechránil. Nabídka společné cesty pochopitelně padla a opětně jsme se rvali o vstup do přeplněného autobusu.

Požádala jsem Palomu o osobní rozhovor. Tak jsem se dozvěděla, že její otec je známý indický (asamský) spisovatel Arup Kumar Dutta a svým dětem poskytl nezvykle liberální výchovu. Palomě plně důvěřuje. Proto mohla sama odcestovat do Dillí, vystudovat a žít v nemanželském svazku s Vedem, kterého otec zná a velmi si ho váží.

V té době jsme uvažovali o cestě do Asamu, státu, který se právě otevřel zahraničním turistům. Představa, že se tam seznámíme s Palominým otcem a lidmi z jeho okruhu, nás přiměla plán uskutečnit. Cestovali jsme po Asamu, viděli řeku Brahmaputru, navštívili tamní kláštery, a Indie tak dostala nový rozměr.

Mezitím Ved získal stipendium na doktorandské studium v Anglii. Spolu s Palomou cestovali – zajeli i do Česka. A my se vydali znovu do Indie.

Ved, nyní už nositel diplomu, dostal nabídku na místo asistenta v Šanghaji a rozhodli se pro svatbu. To bylo roku 2017.

„Řekla jsi, že na svatbu přijedeš,“ napsala Paloma.

Tak jsme opět jeli do Indie.

Svatba

Na letišti vGuváhátí Paloma aVed vítají hosty, odvážejí nás její bratr smanželkou. Zdvořilá konverzace ajízda městem, které se změnilo. Zdá se být méně chaotické ašpinavé, nový most amenší zácpy. Bydlet budeme ve starém britském – kdysi drahém – penzionu vysoko nad řekou. Majitel tam pronajímá dvě desítky pokojů avejdou se sem všichni přátelé Palomy iVeda. Následuje trochu divoký alkoholický večírek.

Přisedl si ke mně Palomin kolega zpráce. Mluví osobě, indické literatuře apolitice. Říká, jak velmi nesnáší současnou vládu, její politiku bezbřehého konzumu naroubovaného, jak říká, na kastovní společnost. „Víme, že rozdělení na kasty dává společnosti jistý řád, ale my si přejeme právní stát, stejná práva pro každého.“

Mluví přesvědčivě, ale zní to zoufale. Vždyť kolik má Indie států, jazyků, nářečí, zvyků apředsudků!

Pocit chaosu ibezmoci je umocněn osobností tohoto inteligentního, ale alkoholem devastovaného mladého muže.

Dillí – Paloma je nevěsta

Druhý den máme až do večera čas amůžeme se vrátit knejvýznamnější kulturní památce vGuváhátí. Tím je chrám Kamakhya, v8. století vybudovaný kpoctě bohyně Satí. Navštívili jsme jej před několika lety, při naší minulé indické cestě. Dcera mocného krále Dakši si za manžela zvolila Šivu, jednoho ze tří hlavních indických bohů. Dakša stím nesouhlasil aproti všem pravidlům zetě nepřizval kvýznamnému náboženskému obřadu. Pobouřená Satí obrazně idoslova vzplála hněvem. Podle jedné zlegend se zoufalý Šiva zmocnil jejího mrtvého těla atančil sním tak divoce, že hrozil zničit svět. Bůh Višnu mu tedy tělo odebral arozdělil na jednapadesát kousků, které se rozletěly po celé Indii. Všude, kam kousky dopadly, vznikl chrám. Kamakhya schraňuje princeznino „joni“ – ženské přirození.

Díky své zápalné oběti se Satí převtělila do mnoha dalších žen spojovaných sŠivou aKamakhya je jednou znich. Stala se dalším zosobněním indické bohyně spojené se sexem aplozením, protože plodit děti je hlavní úkol indické ženy. Její rudé rozevřené pohlaví zobrazené vchrámu je především symbolem ženské energie aplodnosti.

Opět stoupáme dlouhou cestou do kopce. Na vrcholu stojí starý zdobný chrám, ženy adívky si sem přišly vyprosit štěstí. Bílé kozičky určené koběti, holubi skrytí ve výklencích. Ale nejkrásnější reliéfy jsou přemalované ažena srozevřeným pohlavím je zakrytá úplně. Proč? Změnilo se něco od naší minulé návštěvy? Změnila se indická společnost? Ano, něco se mění!

Opět jdeme podél řeky. Brahmaputra je široká, osvětlená odpoledním sluncem.

Obrovský rozsvícený park, pronajatý Palominými rodiči. Patrně ten nejlepší vGuváhátí. Ve velkém pavilonu se podává jídlo, menší, avšak mnohem nádhernější je určen pro ženicha anevěstu.

Tmu protínají kužely barevných světel, světelné krůpěje stékají astoupají po kmenech avětvích stromů. Svatba je očividně obrovská událost, ve způsobu, jakým proběhne, se odráží společenské postavení obou rodin.

Drobný Ved vbělostném obleku aPaloma ve zlatobílém sárí, ověšená zlatem jako bohyně. Podle tradice měli sedět na pódiu pod baldachýnem, tuto poctu odmítli apostavili se na dlouhé hodiny po bok rodičům. Zdraví avítají hosty – zdá se, že jich jsou tisíce. Každému znich podají ruku, někoho obejmou. Elita města! Bohatě nařasená sárí, hedvábí aživé barvy. Ašperky! Všechny ženy vzaly své šperky, Palomina matka má nádherné smaragdy.

Tradiční střih abílé hedvábí umužů, vyšívané špičaté střevíce. Taková podívaná! Ktomu hostina, výtečná, pro mě dosud neznámá jídla, adalší přibývají. Číšníci se zdobnými kokrhely roznášejí ovocnou šťávu ačaj. Žádný alkohol. Lidé zdobré společnosti nikdy při takové příležitosti nepijí – svatba je náboženský obřad.

Teprve nyní chápu, jak významné postavení má Palomin otec.

Je zvykem přinášet novomanželům dary. Tito snoubenci poprosili openíze, hotovost, za kterou vGuváhátí postaví školu pro chudé děti. Což se opravdu stalo.

Oblékli mě do tyrkysového sárí ztěžkého hedvábí. Dlouhý podélný kus látky bez knoflíků, sponek, látka, kterou je třeba nařasit, upravit, aby držela. Je to pohodlné, tvárné iteplé. Jsme vzácní hosté, zejména proto, že jsme zpřátelství knovomanželům přijeli na svatbu zdaleka. Chce snámi mluvit mnoho lidí. Někdy je to samá zdvořilost, ale Paloma aVed mají imnoho zajímavých přátel, skterými to jde snadno, jsou to lidé, jaké jsem vIndii vždy toužila potkat.

Mládenec skrásnýma očima – jmenuje se Siddhartha jako mladý Buddha – je hudebník. Ptá se na Evropu, ještě nikde nebyl, pro Indy je cestování drahá záležitost, ale zná naše skladatele. Zjihu přijel bratr Palomina kolegy, mladý muž, který na venkově žije jen ztoho, co si vypěstuje, píše povídky amá psa – vzal ho ssebou. Udivuje mě, že psa pustili do vlaku – prý za podmínky, že vcelé soupravě bude jediný.

ZDillí přiletěla půvabná mladá žena, trochu při těle, zakladatelka pouličního divadla. Dosud je svobodná, rodiče ji tlačí do manželství, je rozhodnutá se ubránit. Bydlí sbabičkou, vzala ji na svatbu ssebou, stará paní bohužel neumí anglicky. Jinak tuto řeč ovládají všichni astejně tak jednotně nahlížejí na indickou realitu. Kritizují vládu, nekonečnou touhu po okamžitém zisku, nákupní horečku zbohatlíků adevastaci venkova stejně jako kastovní uspořádání, které mnoha lidem brání normálně žít. Tito vzdělaní, dobře postavení lidé zdobrých rodin se shodují na tom, že liberální kapitalismus je špatný, představují si svou Indii jinak, především bez velmi chudých avelmi bohatých lidí, ale jak toho dosáhnout?

Už je pozdě, večírek pomalu končí, lidé odcházejí, jen Paloma, Ved ajejich rodiče stále na stejném místě zdraví hosty. „Mám strašný hlad,“ šeptne Paloma, „ale najím se, až to budu mít za sebou.“

Třetí svatební den se týká jen rodiny amenší skupiny hostů. Slavnost má proběhnout ve starém britském krásně položeném sídle nad řekou, dnes prázdném anapůl sežraném termity.

Projíždíme předměstím města – chatrče obklopené močály asmetišti, jezírko rozkvetlých růžových leknínů.

Dillí – Kutub Minár

Místo je opravdu krásné, tam pod svahem teče Brahmaputra, široká řeka zaplavená sluncem. Zelený trávník asezení pro hosty, snoubenci zatím nikde. Paloma prý vpavilonku vyspává včerejší námahu, ale kde je Ved?

Konečně přichází Paloma vrudém hedvábném sárí, šperky, ruce ozdobené hennou. Zjedné strany ji podpírá matka, zdruhé nastávající tchyně, téměř ji nesou – jako bezmocnou, slabou, nemocnou, scéna vněčem připomíná oběť. Všechny tři ženy usedají do trávy. Zobjemného růžového luxusního kufru matka vyjímá nejrůznější kosmetické náčiní, spolu sbudoucí tchyní nevěstu upravují, češou, tchyně jí vtírá rumělku do pěšinky ve vlasech – znak vdaných žen.

Dillí – komplex Kutub – zeď

Dillí – komplex Kutub – hlavice sloupu

Tento podivný obřad patrně souvisí sdětskými sňatky – malá vystrašená holčička nucená opustit maminku, sourozence, kamarádky, odvedená, odvlečená mezi cizí lidi, vydaná jim na milost anemilost. Proč tak brzy? Podle dávných pravidel je každý otec povinen vybavit dceru věnem amalé děvče toho dostane méně, protože je malé. Péči odítě tak přejímá druhá rodina. Bude dívku živit avychová ji podle svého. Dokonce jsou případy, že nevěsta má „smrtelnou nehodu“ arodina pak může synovi obstarat – spolu snovým věnem – další nevěstu. Což ovšem vpřípadě Palomy nehrozí. Naopak, pro ni přichází čas skvostných darů rovněž uložených vrůžovém kufru. Náušnice, náramky, náhrdelníky, záplava sytě žlutého zlata proloženého drahokamy. Šperky, které však ona nosit nebude, nebo zcela výjimečně. Ke kterým dokonce nebude mít přístup. Zůstanou vtrezoru, klíče střeží rodiče. Pojistka pro zlé časy!

Slunce stoupá na obzor, hodiny ubíhají avšichni čekáme, co bude dál. Paloma si jde odpočinout, my seběhneme křece. Světlý písek anekonečná široká hladina Brahmaputry.

Přichází Paloma, sedá si knim, kněz sype na hlavu snoubenců květy, oni polévají oheň přepuštěným máslem ghí – slib zpečetěný ohněm. Vtéto chvíli spolu sjejich rodiči adalšími příbuznými vzniká jedna velká nová rodina, která má ksobě závazky na celý život. Tím svatba končí.

Dillí – komplex Kutub – složený strop

Dillí – komplex Kutub – arabské písmo

Table of Contents

Úvod

Indický deník

Main Bazar

Paloma a Ved

Svatba