Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michaela Janečková

Třešně v rumu

Ilustrace Lumír Kajnar

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8373. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Pavla Poláková
Návrh obálky Lumír Kajnar
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2022
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2022
Text © Michaela Janečková

ISBN 978-80-271-4712-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4711-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3509-7 (print)

Věnováno babi Heleně
a její pravnučce Josefíně Heleně

Zažito před kubánskou měnovou reformou
a pandemií covidu. Naštěstí.
Víc dramatu už by nikdo ze zúčastněných neunesl.

Postavy jsou raději smyšlené.
Příběhy a kulisy bohužel většinou ne.

FB status 1. 7. 2019, nejmenovaná ves ve Středočeském kraji

Tak je to tady, zatím mi to ještě nějak nedocvaklo. Jedu se svým dědou (!) na 3 týdny (!!) na Kubu (!!!). Jak se to semlelo? To je hned. Vlednu odešla naše úžasná babi ana dědovi bylo znát jediný, že potřebuje nějakej plán. Jakejkoliv. Ideálně hodně šílenej. Jeho výsledek je teď sbalenej ve dvou kufrech apřed chvilkou se dal do pohybu. Můj děda není žádný zlatíčko. Je to chvílema fakt nesnesitelnej komunistickej cholerik, ale má momenty, kdy je ihodnej aboží. Blbý je, že je dokáže nahodile střídat tak pětkrát do hodiny. Je to takovej ten typ, co jednou hrál se sousedem člobrdo ashádal se sním utoho tak, že spolu už 20 let nemluví. Takovej ten typ, co vás dokáže seřvat kvůli tomu, že jste okurku nakrájeli na plátky ane podélně, kdo by všem „debilům na silnici okamžitě usek hlavu”, ikdyž sám jede vprotisměru asvítí dálkovejma. Ten typ, co scizincema mluví hodně pomalu anahlas česky, aby mu líp rozuměli… ROH-LÍ-KY! Už jsme se pohádali okubánských pomerančích, zdravotnickým systému ao kubánské produktivitě práce. Děda veze vkufru několik konzerv lančmítu asprchové gely Fa, přestože naši kubánští přátelé se mají fantasticky anic takového nepotřebujou. Jen tak pro sichr. Něco mi říká, že nudit se nebudu. Pojmenovala jsem si naši expedici jako Třešně vrumu, ahodlám si to nenechat pro sebe. Tak SDÍLEJTE, NEŽ SE ZMAŽOU! #tresnevrumu

Náš děda byl vždycky cholerik avždycky, kam sahá paměť mojí rodiny, byl komunista. Proto mi nikdo nevyvrátí, že naopak naše babi byla světice. Vždycky mě děsně zajímalo, co se vlastně děje uvnitř hlavy člověka, který třeba, když se někde pouští projev Milouše Jakeše zČerveného Hrádku, vůbec nechápe, čemu se ty lidi smějou. Je přesvědčen, že „dřív všechno fungovalo abyl tady pořádek“, atím pořádkem myslí skutečně ito, že když někdo sněčím nesouhlasil, tak ho zavřeli, nebo popravili. Navíc byl sám vpolitice dost aktivní, minimálně na komunální úrovni. Kdy přesně vstoupil do KSČ, nevím, ale nepřekvapilo by mě, kdyby se už se srpem akladivem na čele narodil. Vbývalých Sudetech pracoval jako tajemník na okresním národním výboru. Protože se narodil na Ukrajině vosadě Antonovka, apak byl jednou autem na rekreaci vBulharsku, splňoval předpoklady pro specializaci cestovní ruch. Byl asi fakt velký zvíře, protože když jsme se jednou připili na koncertě na hřišti, vyprávěl mi, jak ho všichni tlačili, aby šel do tý větší politiky, ave straně chtěli, aby byl poslanec. Proto taky studoval VUML. To byla Večerní univerzita marxismu-leninismu, akdyž jste pak složili zkoušku zdějin KSČ, teorie apraxe výstavby strany, politické ekonomie avědeckého komunismu, byli jste ten úplně nejvíc největší komouš ze všech, vedoucí kádr, ačekaly vás už jenom světlé zítřky.

Zvyučování si toho děda podle vlastních slov moc nepamatuje, ale co si pamatuje bezpečně, je, jak chodili na pivo ke Schnellům. Ataky dokáže kdekoliv na Malý Straně zaparkovat jako pánbůh. Podobný trénink může získat jen někdo, kdo několik let vřadě, as trojkou vžíle, parkoval někde sžigulem. Jenže někdy vdobě, kdy děda nosil vaktovce Kapitál achystal se ke zkouškám, přišel rok 89 avšechno bylo jinak. Dodnes jsem přesvědčená, že stačilo málo, apředsedou KSČM by nebyl Vojtěch Filip, ale náš rudý Evžen. Ajá bych se asi musela odstěhovat někam do Austrálie, změnit si jméno apro sichr možná ipohlaví.

Dlouhé roky pak děda dělal starostu vjedné obci vzápadních Čechách, jak jinak než za KSČM. Ato asi dvacet let. Vobci nastolil prakticky diktaturu. Co řekl, to platilo. ZKozolup se tak stala taková demo verze Severní Koreje.

Když řekl, že se vysekají trávníky avyplejou se chodníky, lidi zouřadu tam naklusali, ikdyby to mělo být vnoci. Ataky pak postával za oknem akontroloval, jestli ostatní po těch chodnících spořádaně chodí. Pokud někdo nechodil spořádaně, při nejbližší příležitosti mu udělal PŠM (politické školení mužstva).

Děda sbabi bydleli (stylově) vulici Gottwaldova. Ta se sice po revoluci přejmenovala na Zahradní, ale duch doby zůstal.

Věděl, kde přesně ana jakým fleku sedí další komouš, věděl, ským akdy vypít flašku slivovice, kdo si potrpí na chlebíčky svlašákem, věděl, kde se drží peníze ajak je do vsi přitáhnout. Faktem je, že tam bylo všechno – sámoška, náměstí (jednou jsem řekla náves atýden se mnou nemluvil), pošta, dům spečovatelskou službou nejlepší na okrese, doktor, cukrárna, hřiště, hospody, dětský hřiště, kulturák, nový silnice. Prostě všechno, co podle psaných inepsaných socialistických pravidel člověk potřebuje ke kvalitnímu asmysluplnému vyžití. Podcenil ale to, že když se někdo vyžívá vněčem jiném, má smůlu. Ai tihle lidi volí. No, akdyž ho pak jednou ve volbách porazili Zelení (cituji: „Ty ekologický kurvy se spolčily za mými zády, navzdory tomu, že nejvíc preferenčních hlasů jsem měl jednoznačně já!“), někde tam začala růst jeho všeobecná nespokojenost úplně se vším současným. Kdyby mohl, prostě by tyhlecty sluníčkáře někam zavřel, adál by dělal dobro pro lidi. Nějaký prvky demokracie ho vždycky jenom zdržovaly, nebo mu vyloženě rozesraly pětiletku. On makal – svátky, soboty, neděle. Kde já už jsem to jenom… No, nic.

Děda je ročník 1947, já 1988. Když ztuzemské politické scény mizel Štrougal, disentem se proháněli chartisti, došel toaletní papír (navzdory tomu, že doba to byla stále kposrání), ve chvíli, kdy už všichni tušili, že vEvropě se rodí něco velkého…, rodila moje máma mě. Pro dědu jsem byla zprvu velkým zklamáním. Byl si totiž stoprocentně jist, že se narodí kluk. Jeho známý zVUMLu totiž dělal gynekologa. Tady mě samozřejmě napadá asi dvanáct různých legrací na téma teorie marxismu-leninismu versus prciny… Ale vás určitě taky, tak to necháme vyšumět, o. k.? Ale co je hlavní – jako první na okrese měl ultrazvuk. Na něm naprosto jednoznačně vyčetl, že se dědovi narodí vnuk, protože technika nelže. Děda slavil tři dny. Částečně proto, že sám měl tři dcery alezlo mu to krkem, ačástečně proto, že prostě vždycky rád slavil, ať byl spouštěč jakýkoliv. Koupil kopačky amíč. Okolo mámy chodil anenápadně pískal melodii Zelená je tráva, fotbal to je hra…, akdyby mohl, asi by mi tam dovnitř poslal ijednu malou dětskou plzničku. Mámu považoval od té chvíle pouze za druhořadý chodící inkubátor asoustředil se výhradně na výsledek.

Když jsem se pak narodila, volal nadšeně do porodnice. „Gratulujeme, máte holčičku!“ ozvalo se ze sluchátka. Děda jim vysvětlil, že muselo dojít kzáměně, protože holčička nebyla objednána. Nepochodil. Donutil babičku zavolat do porodnice znovu. Když přišla se stejnou informací, samozřejmě jí vynadal, že je úplně neschopná. Volal proto ještě do třetice sám, změněným hlasem, apředstavil se jako „rodinný známý“. „Pane, já opravdu nevím, jak vám to máme vysvětlit, ale dnes se nám tu narodily jenom tři holky ažádný kluk. Takže záměna není možná,“ sdělila mu vrchní sestra nekompromisně. Ještě, než se dědovi zhroutil svět, zvedl sluchátko, zavolal tomu svému okresnímu odborníkovi přes pipiny anové technologie vgynekologicko-porodnické socialistické praxi, ařval na něj, ať si ten svůj slavnej ultrazvuk strčí do prdele. Jestli pan doktor jeho doporučení splnil, to už nevím. Ale vím jedno – napůl kluk už jsem vrodině zůstala, anikdy mi nevadilo jít sdědou na fotbal, na pivo, na nechutně mastnou klobásu, zpívat utáboráku Bednu od whisky aznámý západočeský hit od kapely Brutus Šel pes do lesa apotkal dlažební kostku, aspíš než šatičky, jsem si čistila odřený kolena.

Teď, vlétě 2019, je ze mě třicítka. Bridget Jonesové se začínám nebezpečně podobat každým dnem apo jednom severském extempore spříšernou příspěvkovou, jakože kulturní, organizací, jsem zpátky na své redaktorské pozici vČeské televizi. To vsoužití se čtenářem Parlamentních listů aHaló novin přináší úplně netušené výzvy.

Když děda před pár měsíci ovdověl amy všichni přišli onejúžasnější ženskou, co znám, anděla, který nás vždycky pochopil, podpořil anikdy, nikdy nesoudil…, všechno se změnilo. Najednou potřeboval pomoct, ato hodně, ikdyž by to nikdy nepřiznal. No, ajako třeba nadšený pěstitel tropických rostlin vždy vkoutku duše touží vidět pravý deštný prales, tak děda jako vyznavač ašiřitel socialistické ideologie celý život prahnul po tom, vyrazit na Kubu. Ajelikož jsem na léto měla vplánu asi tolik romantiky, jako je lásky na finančním úřadě, navrhla jsem mu, že sním tu cestu absolvuju. Napůl jsem fakt viděla, že by mu to hrozně bodlo, anapůl mě hrozně zajímalo, co se stane, když vezmete typické české komunistické třešničky analožíte je do pravého kubánského rumu.

FB status 1. 7. 2019, někde vautobuse směr Vídeň

Bydlíme sice asi 15 minut od letiště Václava Havla, ale tento pravdoláskařský začátek mise by vše jen pokazil, proto jedeme autobusem na vídeňský Schwechat aodtud teprve poletíme. Tímto jsme navíc do naší cesty dosadili inevyzpytatelnou časoprostorovou konstantu D1 , kterou musíme celou rovnici doby putování znásobit.

Plány imperialistů zhatí naši řízci boubelatí! Děda je odvážný úderník, ale jeho jistota stojí na zásadních pilířích… Atím jsou třeba řízky. Bez řízků neopouští sídlo, bez řízků je nebezpečno. Takže řízky jedou is námi. Stejně, jako fusekle. Ty si vezme do letadla, do sandálů. Nicméně, já bych to nezlehčovala, děd je možná na Kubu ready víc než já. Socík umí. Svou průkazku česko-kubánského přátelství si nechal vytisknout vnadživotní velikosti, zalaminovat, ajen tak ji pohodil do kufru. Je dost možný, že proveze všechny lančmíty, kdežto mně můj kufr značky American Tourister asi vysypou komplet azabaví ispoďáry. Tenhle problém naštěstí děda neřeší. Na cestu si zabalil troje trenky, což mi přišlo poměrně odvážné, neb jedeme na 20 dní… Navrhla jsem desatery, ana pěti kouskách jsme se nakonec shodli. Zachytila jsem zjeho strany velkou nervozitu ztoho, že by si vezl MOC trenek, tak jsem ho nechtěla vystavovat zbytečnému stresu. Wish me luck, myslím, že na Cayo Coco budu všechno drhnout na valše, jako kokot. Teda, Popelka. Stay tuned. #tresnevrumu

Děda je přesvědčený, že oKubě kapitalistická propaganda záměrně šíří lži. On naprosto bezpečně ví, jak se tam skvěle žije, azápad jenom závidí. Proto se podle něj šíří ty nesmysly otom, jak tam je nedostatek jídla anic tam nefunguje. Největším nepřítelem se pro něj tak už vminulosti stali herci Donutil sBartoškou. Protože vjednom díle Cestománie, okterém on tvrdí, že viděl, schválně prezentovali Kubu jako zaostalou zemi, ataky záměrně ukazovali jen ty ošklivý uličky… No, ana konci, na konci (!) řekli, že „už by to chtělo, aby ten diktátor konečně skapal“. „Chápeš to? Chápeš to?! Jak si tohle můžou dovolit? Takovýhle hnusný výrazy používat? To by mělo bejt trestný. Okamžitě bych je vodstřih od koryta. Ale, tak co ostatně čekat od Český televize, že jo,“ mlel vněkolika různých obměnách děda, amně začalo zřetelně cukat pravé oko. Snažila jsem se mu vysvětlit, že Donutil aBartoška tomu pořadu jen propůjčují svoje hlasy, že tam fyzicky nejezdí, samozřejmě… Ale usadil mě, že jsem teda opravdu naivní, jestli tomu věřím, aže tihle páni umělci vždycky věděli, jak se zadarmo nacpat, proto tam samozřejmě jezdí na dovolený, abasta. Akromě toho mu to někdo poslal mailem. Pokusila jsem se otevřít ještě debatu oověřování zdrojů, ale bylo ztoho prásknutí dveřmi auražený odchod do garáže. Vpráci jsem se mrkla do archivu aten díl Cestománie oKubě našla. Nic opřání smrti Fidelovi vpořadu nezaznělo. Podtitul pořadu zněl: Bary, kde popíjel Ernest Hemingway, apřekrásná pláž Varadero. To jsou místa, která nevynechá žádný návštěvník Kuby. Ale symboly karibského ostrova jsou ikrokodýlí farmy, bezpočet starých španělských vesniček, výborný rum ataké prvomájové oslavy. Podle mě nic skandálního. Ale já jsem nestudovala VUML, tak nevím.

Aniž by toho děda okubánských reáliích nějak moc tušil, už dopředu věděl, jak se tam bude mít. Skvěle, samozřejmě. Akdo říká, že ne, ten lže, krade, do pekla se hrabe askončí na šibenici. Tím si byl naoko jist. Jenomže iv něm hlodala pochybnost. Poznala jsem to podle jeho nákupů různých zásob. Jako první se uněj doma na klavíru (kam se odkládá vše důležité) začaly shromažďovat různé konzervy. To už je taková prastará česká vlastnost, ten pocit, že na cesty je potřeba koupit spoustu jídla, které normálně nežerete. Konzervy, suché řízky vchlebu, instantní polívky. Protože pak bude ve vašem trávicím systému jak vpokojíčku. Kdy jste naposledy měli tohle kombo vnějakém běžném dnu? Zeptala jsem se na to dědy, ale nerozuměl otázce. Vbytě se postupně vršila pyramida zkonzerv. Pražskou šunku jsem povolila, nad lančmítem jsem varovně povytahovala obočí, akdyž koupil vakci za dvanáct korun dvě půlkilovky nějakých pochybných jater, vydala jsem stopku na cokoliv vkonzervě. Atak se tam místo toho začaly hromadit sladkosti. Hašlerky, jesenky, kyselý žížalky, vexty. Přimhouřila jsem oko, ačkoliv mi začalo být jasné, že is polovinou plánovaného obsahu svého kufru se můžu rovnou rozloučit. Přibyly už jen asi tři kilogramy nejrůznějších sprchových gelů, zubních past ačtyři zubní kartáčky. Jako taková… pomoc kubánskému lidu. Kterému se daří samozřejmě výborně, apokud ne, tak za to může Amerika. Začala jsem se obávat, aby nás naopak režim nezačal podezírat, že tam vezeme zásoby kubánským disidentům. Ztoho bych se totiž opravdu nechtěla vybrušovat.

Naše cesta začala dostávat reálné obrysy, ato nejenom hromaděním proviantu, který má trvanlivost minimálně do roku 2037. Bylo potřeba na kubánském konzulátu vyřídit víza, jelikož nejedeme přes cestovku, ale punkově po vlastní ose. Když už Kuba, tak trošku autentico, ne? No. Tak pravá Kuba na mě dýchla hned ve chvíli, kdy se ukázalo, že kubánský konzulát premává iba od úterý do pátku, od půl deváté do jedenácti. Tak jsem si vzala den dovolené, abych mohla začít zařizovat dovolenou. Protože to dává perfektní smysl, ne?

Děda neponechal nic náhodě avzal si ssebou průkazku Společnosti česko-kubánského přátelství. To je, prosím vás, spolek, který byl oficiálně založený vdevadesátkách, ale navazuje na Výbor československo-kubánského přátelství zroku 1976. Tahle odbojová skupina nesouhlasí sblokádou Kuby ze strany USA, ale taky kritizuje současnou politiku Česka ve vztahu ke kubánské vládě. Ave spolupráci sKSČM si bere taky za úkol OBJEKTIVNĚ informovat oKubě. Rozuměj – tak, jak jim to pasuje do ideologické šablony. Vždycky, když začne hrdě máchat tou průkazkou, hluboce se soustředím na to, aby vmojí hlavě hrála raději smyšlená opička na činely aabych ktomu neměla chuť cokoliv říkat. Když jsme vlezli do kanceláře kubánské soudružky, která při pohledu na jeho česko-kubánskou kartičku rozpřáhla ruce kširokému objetí, mi to celé teprve naplno došlo, co to tady vlastně předvádíme, aměla jsem pocit, že mi nohy vrostly do podlahy jako mangrovník. Na tuhle absurdní situaci shlížel ze zdi Fidel vživotní velikosti ave zlatém rámu. Měla jsem pocit, že se mi snad chechtá ion. Paní si unašich jmen udělala velký rudý puntík (jen odhaduju), shrábla asi dvanáct stovek adala nám víza. Respektive turistickou kartu. Dělala jsem, že jsem skutečně pouze komoušova vnučka anikoliv novinář. To by asi začala jiná legranda. Na Kubě totiž platí zákaz vstupu pro všechny pisálky bez akreditace. Jak říká české ministerstvo zahraničí, musíte mít pracovní vízum smagickým kódem D-6. Podle lidí, co ho dostali, to trvá dost dlouho. Když to jde rychle, tak půl roku. Pak už jen detail. Člověk se musí přihlásit ve Středisku mezinárodního tisku vHavaně anahlásit místo pobytu. Asi, aby měli tajní lehčí práci. Kubánské úřady nicméně sledují zahraniční tisk aneujde jim nikdo, kdo nepíše oKubě jen krásně. Apokud zjistí, že jste tak drzí, že si dovolíte psát otom, co jste na Kubě viděli, aniž byste měli oficiální povolení kpráci, tak vám příště vízum ani nemusejí dát. No, uvidíme… Ještě tam nejsem ani poprvé, tak na další návštěvu fakt nepomýšlím. Turistická karta je nazelenalý papírek cca velikosti složenky. Soužka Kubánka se nám přísně zahleděla do očí ařekla, že ten papírek NESMÍME (!) ztratit. Ato nejen do odletu, ale ani během našeho třítýdenního putování po Kubě. Protože pak by nás nepustili zpátky.

To mě vyděsilo. Já iděda jsme schopni ztratit ivěci mnohem větších rozměrů ahodnoty. Děda jednou ztratil gauč, který převážel na vozejku za autem. Já před lety zaplatila vtaxíku mobilem (jako skutečně tím přístrojem, protože peněženku už jsem nechala vbaru předtím…), avlastně jsem tak dávno před Apple Pay položila základy pro rozvoj mobilních plateb vČesku. Smiřovala jsem se stím, že se sdědou budeme muset na Kubě usadit, ato vše kvůli tomu, že jsme zašantročili zelený papírek. Vtu chvíli jsem se přistihla, jak přemýšlím, že si nechám kopii té turistické karty vytetovat na předloktí. Á propos, balení avěci ssebou… Nečekáte nikdo, že si děda zabalil kufr sám, že ne?

FB status 2. 7. 2019, offline verze, konečně Havana

Bylo to sice dál, ale zato mnohem horší cesta! Trvalo to pouhých 31 hodin cestování různými dopravními prostředky, ale právě jsme dosedli vHavaně. Když jsme vjednu ráno, už po celým dnu na cestě, vystupovali vIstanbulu, čímž jsme od našeho cíle oddriftovali ocelých 1456 kilometrů východněji, abyli jsme ponecháni osudu zcela bez řízků, už jsem přestávala doufat. Ale nejen, že jsme tu my, dokonce dorazila inaše poklady napchaná zavazadla. Když nám kufry vyložili, nesla jsem si ten svůj vnáručí tak dojatě, jako si nosí matky svoje prvorozené dítě zporodnice. #tresnevrumu

Víte, já samozřejmě naprosto uznávám, že tenhle výlet je takovým pokračováním Příběhů obyčejného šílenství. Protože pro mě to nebude úplně dovolená. Já jsem tu něco jako paní na hlídání. Na druhou stranu, když vidím, kolik je vdědovi síly, energie achuti objevovat svět, tak mě to docela obyčejně dojímá. Apokud já jsem tím klíčem ktomu, aby to mohl zažít, pak beru skoro jako svou povinnost, mu to umožnit. Anavíc dobře vím, co zmůže nahromaděná energie, která pak exploduje avrhne se špatným směrem. Děti sice ještě nemám (mámy všude na světě ovládají tohle umění účelového utahání opečovávaného objektu jako polobozi), ale už roky chovám koně, což vněčem vykazuje podobné rysy. Pokud nedokážete nasměrovat nabušených sedm set kilo správným směrem amotivovat ho khezkým věcem, máte zaděláno na průser as vámi ivšichni vokolí. Děda má minimálně ošest set kilo míň, tudíž… Teoreticky by to mohlo být OK. Ačkoliv nějaké mezery tam ve výcviku jsou. Co se stane, když zapšklý důchodce zpitomělý propagandou vezme věci do svých rukou, pro to nemusíme chodit daleko. Vlétě roku 2017 jeden takový na Mladoboleslavsku pokácel dva stromy přes koleje, čímž způsobil vykolejení dvou vlaků. Na místě nechal papírky se zkomoleným textem, které měly působit dojmem, že okolo Jizery krouží pomatený džihádista. Policajti ho drapli zanedlouho. Byl to sedmdesátiletý důchodce, velký sympatizant SPD, který chtěl lidi vyburcovat květší nenávisti vůči muslimům ak odmítání migrační vlny. Ve stylu, že když oni tady furt nepáchají ty teroristické útoky, my si je uděláme sami, abychom měli konečně pádný argument! Tadyhleten pán si poseděl ina Pankráci. Ve věznici, ne vmetru…

Neříkám, že našeho dědu podezřívám zpodobných hovadin. Ale na druhou stranu – jak se píše vpražských tramvajích – Better safe than sorry, že jo. Ono to nemusí být jenom onějakém obecném ohrožení, úplně kolikrát stačí, že svými jedovatými průpovídkami ohrožuje rodinné nedělní odpoledne aimrvére naši nervovou soustavu.

Všechny tyhle věci se mi honily hlavou iv letadle, vprůběhu cesty. Ono, když máte hodiny ahodiny vrůzných dopravních prostředcích vklidu sedět, se vám toho mozkovnou prožene mnoho. Navíc, když vedle vás děda už dvě hodiny chrápe tak, že to otřásá letadlem jak turbulence nad Pacifikem, chcete si jenom vší silou potvrdit, že jste se přece jen rozhodli dobře. Protože je před vámi jedenadvacet dní! Aaby mi jeblo hned vten první, na to je opravdu trochu brzo.

Předtím, než děda zabral, se mě svážnou tváří zeptal, kam teď jedeme. Měli jsme ohledně cesty ajednotlivých přestupů asi čtyři organizační schůzky, všechno měl vmailu izakreslené vmapě. Několikrát jsem se ho ptala, jestli všemu rozumí anepotřebuje ještě něco vysvětlit. Takže jsem logicky předpokládala, že jde ovtip, ave stejném ranku mu vážně odpověděla: „Moskva.“

FB status 3. 7. 2019, offline verze

HAVANA MORTALE

SVÁŤOKRÁDEŽ

14.Rozvod zažehnán řízkem.

STÁLE HAVANA

HAVANA NAPOSLEDY

JAKO VALCRÓNU!