Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Eliza Knight

V hlavní roli Adele Astairová

Z anglického originálu Starring Adele Astaire, vydaného nakladatelstvím HarperCollins v USA v roce 2023, přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s. pod značkou METAFORA v Praze roku 2023 jako svou 8553. publikaci.

Redakce Daniela Čermáková
Korektura Milan Kudyn
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Obálka Jiří Pros
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © 2023 Eliza Knight
Published by William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers
Translation © Hana Sichingerová, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-754-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-753-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-278-3 (print)

Všem umělcům, kteří si troufali snít, a všem ženám, které se odvážily porušit status quo. Vy jste naše minulost, přítomnost i budoucnost.

PRVNÍ ČÁST

PROSTEPOVAT SE KE SLÁVĚ

„Adele Astairová je z žen, jaké se nerodí ani jednou za generaci… Patří k oné vzácné hrstce, již Bůh obdařil vtipem i schopností okouzlit…“

– Ashton Stevens,
Chicago Herald-Examiner

KAPITOLA PRVNÍ

ADELE

LIMELIGHT

Americké sourozenecké duo Fred a Adele Astairovi se chystá vzít útokem londýnský West End. Zdá se, že na naše přátele za oceánem mají tito umělci podobně hypnotický účinek jako zaklínač hadů na kobru, uvidíme tedy, jak zapůsobí na naše civilizovanější publikum…

Březen 1923

New York City

Nad molem se tyčil obrovský parník Aquitania a z jeho čtyř velkých červenočerných komínů stoupala oblaka šedobílého kouře. Dech se mi srážel v podobných mlžných vírech, proto jsem si přitáhla kožešinový límec těsněji ke krku. Byl to impozantní zaoceánský parník, jehož četné paluby lemovaly stovky oken a průzorů. Plovoucí mrakodrap, pokud by něco takového mohlo existovat.

Prohlížela jsem si ten moderní plovoucí tank – tolik pater navršených na sobě, každé reprezentující něco jiného – a přemýšlela jsem, do kterého z nich vlastně zapadám já. Hodím se do lesku a pozlátka první třídy, k nadějím a snům cestujících druhé třídy, nebo k syrovému odhodlání ztracenců ve třetí? Patří ke mně kontrola a preciznost kapitánské paluby, nebo chaos dělníků házejících uhlí hluboko v útrobách? Takhle úhledně seskládané to zvenčí vypadá soudržně. Možná patřím na promenádu, kvapíkem obíhám kolem lodi, dokud mě v některém patře nevyzvou, abych vstoupila dál. Sama jsem se vždy snažila vyvažovat ambice s nerozhodností a půvab s odhodláním a věděla jsem, že nic není nikdy tak dokonale soudržné, jak se zdá.

Přistihla jsem bratra Freddieho, jak mě zvědavě pozoruje oříškovýma očima, o odstín světlejšíma, než jsou moje tmavě hnědé. V dětství jsem byla vyšší než on, ale později mě přerostl a zarazil se až pár centimetrů pod metrem osmdesát. Z malého bratříčka se stal velký bratr. Naše matka Ann se ho držela za ruku, zatímco si vítr pohazoval s mašlí na jejím zeleném kloboučku s kšiltem, a na její stále ještě mladé tváři se objevil nenápadný úsměv. Které lodní patro se hodilo k nim – kontrola, chaos, naděje, nebo odhodlání?

„No vidíš to, Delly?“ Freddie mě oslovil přezdívkou, zkrácenou verzí Adele, a pak se ohromeně podíval na parník. „Celá naše budoucnost je teď před námi.“

Celá naše budoucnost – zda uspějeme, nebo ne.

Od dětství jsme jezdili vlakem po Americe od jednoho varieté k druhému a posledních šest let jsme strávili na Broadwayi. Ani jeden z nás ještě nikdy nevkročil na loď. Tato cesta představovala zásadní posun v naší kariéře v showbyznysu – debut na londýnském jevišti. Šanci ukázat světu, že opravdu jsme vycházející hvězdy. Po téměř dvou desetiletích společného tančení, zpěvu a hraní jsme se konečně chystali vtrhnout na scénu, po níž jsme toužili, se vší parádou a vlivem, které to obnášelo.

Naděje a sny.

Nemohla jsem si pomoct a musela se ptát sama sebe – je tohle to, co chci? Pracovala jsem od svých osmi let. Abych se dostala až sem, musela jsem toho tolik obětovat – přátelství, známosti, odpočinek od neustálého vyčerpání, život – jak dlouho jsem ještě ochotná snášet donekonečna se opakující dny, které se skládají jen ze zkoušek, představení a spánku? O tomhle jsem nesnila…

„Všichni o té lodi mluví jako o ‚Krásce‘, ale já na ní nic krásného nevidím,“ rýpla jsem si. „Je to monstrózní černobílá kovová obluda.“

Přepadla mě neskutečná tréma z toho, že mám přejít po nástupním můstku na parník, který vypadal tak těžký, že se na hladině musel vznášet jen zázrakem. Zastrčila jsem si uvolněnou tmavou kadeř pod plstěný klobouček a modlila se, aby naše loď nenarazila do ledovce jako Titanic při své první plavbě před jedenácti lety. Aquitania se luxusem a pohodlím vyrovnala Titanicu, ale kdybychom se dostali do potíží, měla snad alespoň dostatek záchranných člunů.

Nebyli jsme první z naší rodiny, kdo se vydal na moře. Čtyři roky před mým narozením můj otec – který teď zůstal v Omaze – opustil své rodiče a sourozence a vydal se na cestu z Rakouska na Ellis Island. Předpokládala jsem, že když dokázal přežít transatlantickou plavbu on, dokážeme to také. Koneckonců jsme o generaci později žili právě jeho sen. Proslavit se na jevišti, přesně to chtěl dokázat on sám.

Odhodlání. Prohra.

Myslím, že můj strach z utonutí byl spíš obrazný než doslovný.

Prvních osm let svého života jsem byla Adele Austerlitzová z Omahy. Dcera Fritze – přistěhovalce, konvertovaného katolíka, původem rakouského žida – a Johanny – americké Prusky první generace. Sestrou Freddieho jsem byla od tří. A pak se ze mě najednou stala Adele Astairová z New Yorku. Tohle jméno znělo méně rakousky, méně kontroverzně. Jméno pro hvězdu.

Tak dlouho jsem byla Adele Astairová, že už jsem ani nevěděla, kdo je Adele Austerlitzová a kým by vlastně mohla být.

Občas jsem to chtěla vědět. Ale většinou jsem o tom nepřemýšlela. Koneckonců, show musí pokračovat.

Zahnala jsem nervozitu a nechala se ovládnout vzrušením z toho, co tato cesta představuje – zářnější budoucnost. Naši rodiče toho pro nás tolik obětovali, v podstatě všechno, možná dokonce i to, kým byli. Ta připomínka s sebou nesla spoustu pocitů: strach ze selhání, tísnivý pocit závazku. Úspěch byl to jediné, co přicházelo v úvahu.

„Tady jste.“ Alex Aarons, náš impresário, k nám přistoupil s napůl vykouřeným doutníkem mezi zuby. Vedle něho stála jeho žena oblečená ve stylovém kožichu. Aarons domluvil představení a naši cestu s producentem v Londýně. „Tohle bude pecka.“

Nosiči odnesli zavazadla a naše pětice se vydala nahoru po můstku. Když jsem se konečně ocitla na palubě, nechtělo se mi jít dovnitř. Ještě ne. Ohlédla jsem se zpět na molo. Na New York. Takhle ho viděl můj otec, když přicestoval. Pohled na město snů. Myslívala jsem si, že New York ztělesňuje i ty moje. Teď už jsem si tím tak jistá nebyla.

Opřela jsem se lokty o zábradlí, a zatímco jsem čekala, až se loď pohne, chlad z kovové tyče mi pronikal kabátem.

„Co děláš?“ Freddie si stoupl vedle mě.

„Pojď se s nimi rozloučit tak, aby se nemohli dočkat, až se zase vrátíme,“ pobídla jsem ho. Díky slávě, kterou jsme si vydobyli vystupováním v uplynulých letech, nás lidé v davu poznávali. A jistá část mého já se obávala, že když odjedeme do světa na vrcholu naší slávy, znamená to, že až se vrátíme, budeme muset začít znovu – a pracovat ještě tvrději. Něco takového by se nestalo poprvé a já nevěřila, že mám na to pokusit se o to znovu.

„Tak jo.“ Freddie pokrčil rameny, jako by o nic nešlo.

Usmála jsem se a byla jsem ráda, že se chová příjemně a ne jako morous, jak to někdy dělal. V přístavu jsme se snažili chovat nenápadně, abychom nepřitahovali pozornost novinářů, ale když nás teď od nich dělila bariéra, chytila jsem Freddieho za ruku a zamávali jsme davu. V odpovědi na to zazněly výkřiky nadšení, které zřejmě Freddieho zbavily poslední nejistoty. Sundal si čepici a mával jí. Studený vítr od zálivu mi povlával konečky vlasů kolem obličeje a hrozil, že mi vytrhne sponky z kloboučku.

Z davu na molu se ozývaly výkřiky na rozloučenou – všichni se přišli rozloučit se svými blízkými. Možná, jen možná sem několik lidí přišlo i proto, že doufali, že nás uvidí.

„Delly, pojďme dovnitř. Nastydneš se a umřeš,“ okřikla mě máma.

A co by s tebou a Freddiem potom bylo?

Když na prahu mé dospělosti stáhli na dva roky naše představení z repertoáru, aby mě Freddie stihl dorůst, uvědomila jsem si, že se všechno točí kolem mě. Nebo to alespoň chtěli. Ale proč by měla Freddieho kariéra záviset na mně? Třeba by beze mě vyletěl strmě vzhůru. Bylo pro něho těžké zazářit, když stál v mém stínu.

„Za chvilku, teď ještě ne.“ Odhodila jsem si uvolněné vlasy z obličeje, otřásla jsem se zimou a ještě energičtěji mávala těm, kteří se shromáždili dole, dokud mě chlad nepřinutil s tímhle divadýlkem přestat. Koneckonců máma měla pravdu a já si nedokázala představit, že bych cestu prostonala. Jestli se teď chovala panovačně, bylo by to ještě desetkrát horší, kdybych zůstala upoutaná na lůžko. Spustila jsem ruku dolů.

Chtěla jsem se otočit od zábradlí, když mou pozornost upoutal muž na molu, který si psal do zápisníku a fotografoval. Poznala jsem v něm novináře, který mě sledoval jako pejsek. Myslím, že se do mě zamiloval. Psal o mně hezké věci, popisoval, že tančím jako „plamínek“, a podobně. Teď se na mě podíval a zamával mi, tak jsem se mu za jeho obdiv odvděčila vzdušným polibkem.

„Tohle nedělej, Delly,“ skoro zavrčel Freddie. „Ten už víc povzbuzovat nepotřebuje.“ Určitě pana Nathana nesnášel – stejně jako každého, kdo odváděl mou pozornost od našeho cíle – hvězdné slávy.

Pokrčila jsem rameny a škodolibě se ušklíbla. „Jsi naštvaný jen proto, že říkal, že se rád dívá jen na tanečníky, co nenosí kalhoty.“

Freddie protočil panenky. „Jo, a ještě šťastnější by byl, kdybys neměla ani sukni.“ Předstírala jsem šok a rozhořčení a uštědřila jsem Freddiemu štulec do hrudi, ale pravdou bylo, že mě můj bratr uměl rozesmát víc než kdokoliv jiný.

„To je fakt. Jsem si jistá, že tenhle novinář i všichni ostatní chlapi, kteří na nás koukají, by byli radši, kdybych byla coura.“ Bavilo mě flirtovat – poslat při tanci jeden dva vzdušné polibky –, ale zdráhala jsem se začít si něco významnějšího, abych nenarušila své jevištní povinnosti a neohrozila rodinu. Zabloudila jsem pohledem od reportéra k ženě choulící se v objetí muže. Vzájemně se ztráceli v pohledech, rty pootevřené štěstím, jaké jsem si nedokázala představit. Hruď se mi sevřela pocitem ochuzení o zážitek, který jsem nikdy nezažila. Jaké to je být zbožňována někým, do koho jsem také zamilovaná? Přepadl mě smutek, proto jsem obrátila pozornost zpátky k bratrovi.

Freddie nesouhlasně utrousil: „Ještě chvíli mu budeš posílat vzdušné polibky a začne o tobě psát jako o jedné z nich.“

Zasmála jsem se, ale nebylo to od srdce. Zahnala jsem smutek a vrátila se k tomu, co jsem uměla nejlépe – ke škádlení, ke staré dobré Delly, která vždycky umí rozesmát – a mrkla jsem na mámu, která nad námi kroutila hlavou stejně, jako když jsme byli malí. Máma byla naše největší podporovatelka, ale současně nás uměla peskovat a rozkazovat nám. Vzdala se kvůli nám vlastního života, když jsme byli děti, a přestěhovala se z Omahy do New Yorku, abychom se mohli zapsat do taneční školy a něco dokázali. Táta tam zůstal a pracoval a finančně nás podporoval. Někdy jsem si říkala, kdo z nich nám přál úspěch víc.

Od mých osmi jsme máma, Freddie a já tvořili nerozlučnou trojici. Měla jsem strach, že na tuto velkou cestu se naše trojice zmenší na dvojici, protože nový producent v Londýně zpočátku odmítl zaplatit mámin lístek. Současně v tom byl nepatrný záchvěv naděje, že získám takovou svobodu. Ona a Freddie ale dělali dusno, že musím mít doprovod. Nakonec producent ustoupil. Navzdory nadějím na volnost jsem si nedokázala představit, že bych tady mámu nechala. Velký úspěch na britské půdě byl vyvrcholením naší práce stejně jako její – přišlo mi jenom fér, aby byla u toho.

Stoupli jsme si blíž k sobě a mávali na lidi na molu, dokud se můstek nezvedl a lodní siréna nám nerozvibrovala uši i končetiny.

„Taneček, Freddie, pro naše obdivovatele.“ Udělala jsem na něho štěněcí oči, kterými jsem ho vždycky dokázala přemluvit. Freddie nesnášel jakékoliv exhibice bez milionu hodin tréninku. Byl to přísný požadavek, ale podřídila jsem se mu.

Podíval se na mě a nerozhodnost z něho přímo čišela.

„Prosím? Něco pro radost pro naše fanoušky, aby si nás pamatovali, dokud se nevrátíme,“ žadonila jsem.

Freddie si rezignovaně povzdechl.

„Ne, že si tu zlámete kotník,“ varoval nás Alex s přísným pohledem. Očividně se snažil ochránit svou investici.

„Neboj, Alexi, my jsme nezlomní.“ Freddie mě chytil za ruku a protočil mě.

Pokračovali jsme zkrácenou verzí našeho oblíbeného tance z představení The Bust and Judy, známého také jako The Bunch and Judy. Kdyby se celé představení skládalo z čísel jako tohle, měli bychom vyprodáno každý večer. Poklepali jsme nohama, abychom chytili rytmus, a pak jsme se roztančili v rytmu písně, kterou jsme slyšeli jen my. Raz a dva a tři a čtyři, stáli jsme čelem k publiku a tančili bok po boku. Špička, špička, pata, špička. Přísun, step, otočka, špička-pata a pata-špička. Pak jsme se postavili čelem k sobě, spustili jsme valčík a postupně přešli do jazzového swingu.

Smáli jsme se radostí, protože pro nás byl tanec stejně snadný jako chůze. Zakončili jsme komickým krokem a párem stepových kopů. Alex si strčil dva prsty do pusy a hlasitě zahvízdal.

„Ta-dá!“ Rozesmála jsem se a zamávala prsty. „Víc bude k vidění v Londýně, přátelé.“

Zapózovali jsme pro fotoaparáty: chytila jsem Freddieho za rameno, on mne kolem pasu a pravé nohy jsme zdvihli pokrčené do vzduchu. Shromážděný dav na molu a na lodi nám tleskal. Navzdory mnoha letům vystupování mi zvuk potlesku nikdy nezevšedněl. Pořád mi při něm srdce divoce bušilo.

Parník se odlepil od mola a vodní plocha mezi námi a pevninou se pomalu zvětšovala. Naše dobrodružství konečně začínalo.

Když z New Yorku zbyla jen skvrna na obzoru, vydali jsme se na průzkum. Stevard nás vedl po černobílé dlažbě s dlouhým světle modrým běhounem nahoru na široké kruhové schodiště pod obrovskou oválnou skleněnou kupolí zdobenou olověnými lunetami, kterými prosvítalo slunce a osvětlovalo naši cestu.

NAŠE POKOJE na palubě první třídy spolu sousedily – Freddie měl svůj vlastní a my s mámou společný. Bílé stěny zdobily vyřezávané dřevěné obklady a reprodukce obrazů, které jsem viděla viset v muzeích. Kdybych necítila, jak se loď pod plyšovým modrým kobercem jemně pohybuje, myslela bych si, že jsme zase v hotelu Plaza. Přivítala nás dvojice postelí z leštěného dřeva pokrytých hedvábnými chrpově modrými pokrývkami. Malý mahagonový stolek doplňovaly dvě židle a nad mramorovým umyvadlem viselo vyleštěné zrcadlo. Stěnu vedle něj zdobily bílé porcelánové svícny ve tvaru palmových listů a v zadní stěně se otevírala čtvercová okna, z nichž jsme měli výhled na oceán.

„Je tu teplo.“ Překvapilo mě, jak je kajuta pohodlná. Pořád mi byla zima a topení pro mě bylo důležité. Sundala jsem si kožešinovou štolu a kabát a pověsila je do skříně. V zrcadle jsem si upravila tmavé vlasy a připnula zpátky jednu z uvolněných kadeří. Tváře mi venku zrůžověly, ale rudá rtěnka stále dokonale zářila. „Tak si říkám, že se mi plavba lodí bude líbit. Myslíš, že nám dovolí dát si skleničku šampaňského?“

Od začátku prohibice uběhly tři roky a ve Státech jsme si nemohli legálně koupit alkohol. Ale počítal se oceán?

„To doufám,“ přiznala máma.

Jakmile jsme se zabydleli, vyrazili jsme do restaurace U Ludvíka XVI. kde jsme se setkali s Alexem a jeho ženou. Naše pětice se posadila ke stolu uprostřed jídelny. Nad stoly se vznášel balkon podpíraný mramorovými sloupy a samotný strop byl uměleckým dílem: voluty a vzory mi připomněly fotografie paláce ve Versailles, které jsem viděla. Vše bylo laděné do vínově červené a jemně žluté a na dubové podlaze ležel temně modrý koberec s mřížkovaným vzorem. Velkými georgiánskými okny jsem zahlédla hosty odpočívající na venkovní kryté terase.

„Šampaňské pro všechny,“ přikázal Alex. „Je čas na přípitek.“

Všude kolem nás cinkaly křišťálové sklenice a příbory na jemném porcelánu. Nikdy v životě jsem se necítila tak rozmazlovaná. Bydlívali jsme v hotelu Plaza, ale Freddie držel náš rozpočet zkrátka. Utrácela jsem především za punčochy, které jsem kupovala denně, a tak jednou týdně za boty, ale to bylo nezbytné, protože jsem je při vystupování rychle zničila.

Šampaňské se podávalo v křišťálových pohárech. Alex pozdvihl svou sklenici. „Na hvězdy nové show Stop Flirting. Umřou z vás nadšením.“

„Doufám, že jich pár přežije, mrtvoly by se asi při muzikálové komedii moc nesmály,“ dobírala jsem si ho.

Alex a jeho žena se bujaře zasmáli, ale mámin smích zněl mdle a Freddieho nervózně. Přiťukli jsme si a pak jsem se napila šumivého bublinkového nápoje. Nádherně mě polechtal v nose a vzadu v krku. Nebyla jsem zvyklá pít, ale šampaňské bylo víc než jen pití, byl to zážitek. Takový, na jaký bych si dokázala zvyknout.

„Na velký úspěch.“ Máma to pronesla s úsměvem, ale mně vynechalo srdce a Freddie vedle mě ztuhl. Tlak, který na nás doléhal, se neustále zvětšoval.

Objednali jsme si ústřice a po nich jsem si dala kuře, které chutnalo, jako by ho připravili v hotelu Ritz.

Když jsme dojídali švestkový pudink s omáčkou z brandy, přišel k nám starší pán v tmavé lodní uniformě s mosaznými knoflíky a řadou odznaků. Čepici držel v podpaží a odhaloval své stříbrné řídnoucí vlasy.

„Dobrý večer, dámy a pánové. Chtěl bych vás osobně přivítat na lodi Aquitania.“ Kapitán mluvil se silným britským přízvukem, který mile připomínal, kam máme namířeno.

„Ráda vás poznávám, kapitáne,“ pozdravila jsem.

„Jste našimi vzácnými hosty. A pokud by vám to nevadilo, měli bychom na zítřejší večer prosbu.“

Měla jsem tušení, že budou chtít vystoupení. Kdybychom navnadili cestující do Londýna, možná by se přišli podívat na naše představení. Na druhou stranu jsem se obávala, že kapitánova pozvánka Freddieho znervózní a celou dobu na palubě strávíme spíš tréninkem než zábavou. Těšila jsem se, že si tady odpočinu.

„Zítra po večeři pořádáme charitativní akci pro Námořnický fond,“ pokračoval kapitán. „Byli bychom poctěni, kdybyste na této akci zatančili.“

„Potěšení je na naší straně. Bude nám ctí,“ odpověděl Freddie.

Zítra. Nechala jsem si úsměv pro sebe. Tohle načasování znamenalo, že mě Freddie nebude nutit vstávat za úsvitu a celé dny trénovat. Naposledy jsem měla přestávku – skutečnou přestávku od každodenního tancování – v roce 1909, kdy nás agenti Gerry Society přirovnali k dětem v továrnách a naše představení nechali stáhnout s tím, že dětští herci jsou vykořisťováni. Nebudu lhát a tvrdit, že jsem se tak necítila.

„Dělá mi starosti naklánění podlahy,“ zamračil se Freddie. „A kde budeme nacvičovat.“

„Nemějte obavy, pane Astaire, máme k dispozici tělocvičnu.“

„O podlahu se neboj, Freddie,“ namítla jsem. „Nic nemůže být vachrlatější než jeviště v Nebrasce.“

Uchechtl se, když si vzpomněl, jak jsme museli předělat všechny naše choreografie čistě proto, abychom neupadli. „Co říkáš, Delly? Zatančíme si?“

„Jistě.“ Existovala jiná odpověď?

„Musíme se sejít s orchestrem a domluvit se na hudbě,“ poznamenal Freddie.

„Postarám se o to,“ nabídl se Alex.

Kapitán Charles se mírně uklonil a odešel přivítat další hosty.

„Myslím, že to chce ještě jednu rundu šampaňského,“ navrhla jsem. „Chystáme se debutovat v mezinárodních vodách.“

„Myslím, že už jsi měla dost.“ Máma mi vytrhla skleničku z ruky a postavila ji vedle sebe, jako by mi bylo šest a ne o dvacet víc.

Na okamžik jsem zalitovala, že mi tento život neposkytuje větší volnost.

NÁSLEDUJÍCÍHO VEČERA jsem se před vstupem do jídelny zastavila a zhluboka se nadechla. Freddie měl na sobě béžový lněný oblek a jako vždy vypadal, jako by se pro jeviště rovnou narodil a nevěděl, co je nervozita. Já jsem se naopak před každým vystoupením potřebovala chvilku koncentrovat. V tomhle jsme byli dokonalé protiklady.

Freddie trpěl nervozitou spíš při zkouškách. Nutil každého cvičit a pilovat choreografii až k zešílení. Zatímco on se trápil s prací nohou, já jsem tančila, zpívala a bavila ostatní umělce, protože jsem si nemusela dělat starosti s publikem. Nervózní jsem začala být až před představením. Bála jsem se, že bych mohla zklamat. Ale nikdy jsem trému nedávala najevo. Nervozita byla jen moje tajemství.

Zkontrolovala jsem svůj odraz v zrcadlových dveřích jídelny. Tmavé vlasy jsem měla upravené do pokládaných vln, delší prameny stočené pod ně, takže vyvářely dojem mikáda. Oblékla jsem si levandulové krepové šaty s plisovanou sukní zdobené v pase na boku velkou květinou. Jako doplněk mi mezi prsy visela do uzlu stočená šňůra perel.

Nasadila jsem široký úsměv a kývla na Freddieho, aby otevřel dveře.

„Á, čestní hosté dnešního večera: Fred Astaire a jeho sestra Adele,“ oznámil kapitán nejméně dvěma stovkám hostů, kteří seděli nebo stáli po obvodu místnosti.

Za zvuku potlesku jsme došli do středu dubové podlahy.

Rozhodli jsme se, že nepředvedeme jedno z čísel z naší nadcházející show, ale něco jednoduššího – vídeňský valčík obohacený jazzovými prvky. Orchestr spustil a Freddie natáhl ruku. Vložila jsem svou dlaň do jeho, druhou jsem mu položila na rameno a začali jsme otáčkou vpravo. Tohle byl jeden z mých nejoblíbenějších tanců a Freddie byl vynikající partner. Pluli jsme jako vlny v oceánu v dokonalé souhře. Valčík měl v sobě něco, co ve mně rozněcovalo pocit volnosti a energie, jako bych se vznášela. Přešli jsme k první spinové otáčce na místě, po které následovala protizarážka – a vtom to začalo být zajímavé.

Oceán si vybral náš zářný okamžik pro to, aby se rozbouřil. Loď se naklonila doleva a my museli udělat krok navíc, abychom nabrali rovnováhu.

„Ach bože.“ Udělala jsem na Freddieho obličej.

Vytřeštil oči a sevřel mě pevněji.

Potlačila jsem smích a pevně stiskla rty, když se mnou točil. Ukročila jsem tři kroky stranou, abychom měli prostor na jazzové kroky.

Loď se tak naklonila, že jsem se zapotácela a začala pozadu ujíždět pryč. Freddie se mě snažil dohnat a současně udržet rovnováhu, zatímco se natahoval po mé ruce. Publikum zalapalo po dechu, ale orchestr hrál dál.

„Měli bychom přestat,“ zašeptal a přitáhl si mě k sobě. Pohledem zalétl k publiku. Hlavu měl očividně plnou obav, zda ho v Londýně budou brát vážně.

„Teď už je pozdě,“ zamumlala jsem. „Pojďme si to užít.“ Pokračovali jsme s valčíkem a loď se na chvíli uklidnila.

Freddie se pevně opřel a roztočil mě do spiny. Měl zaťatou čelist a bylo na něm vidět, že bojuje s tím, jestli nemá tanec ukončit. Ale já si to hodlala užít. Byli jsme tady od toho, abychom pobavili diváky. V Londýně jsme neměli vystupovat s tragédií, ale s hudební komedií. Byla jsem připravena dát našemu publiku to, co chtělo.

Když se loď naklonila opačným směrem, schválně jsem klesla na kolena a sklouzla se pět metrů po parketu. Freddie se za mnou rozběhl s hrůzou vepsanou ve tváři. Držela jsem natažené ruce, natahovala se po něm, a čím víc se blížil, tím dál jsem klouzala, až se loď zakymácela a přehoupla na druhou stranu, a najednou jsem zase pronásledovala já jeho.

Freddie se tvářil zděšeně, ale já jsem se musela smát. Jakmile to uviděl, došlo mu to: „Tak to bude fraška, viď?“

„To si piš.“ Rozpustile jsem na něho mrkla. Od té chvíle jsme všechny pohyby nesmírně přehrávali: kolébali jsme se s lodí, klouzali jsme, dokonce jsme naznačovali, že jsme málem spadli několika divákům do klína a jeden z nás vždy na poslední chvíli chytil toho druhého. Při každém zhoupnutí lodi diváci volali „Óóó!!“ nebo „Ááá!“ a smáli se a nemohli se dočkat, co uděláme příště. Jejich reakce nás povzbudila, a tak jsme zatančili ještě foxtrot a dokonce charleston – riskantní jazzový tanec. Tohle nám šlo. Tancovat a dělat hlouposti, bavit dav.

Když jsme se na konci v přehnané úkloně zhroutili na zem, rozezněl se ohlušující potlesk.

Freddie mi pomohl vstát a znovu jsme se uklonili za pokřiku publika: „Ještě! Ještě!“ pro přídavek, ale my jsme se jen smáli a spěchali z parketu, aby mohlo začít další číslo.

Alex Aarons vykřikl do davu: „Další vystoupení v Anglii! Zajděte si na Stop Flirting!“

„Určitě přijdu i se známými,“ ubezpečil nás jeden pán a podal Freddiemu ruku. „Moc zábavné představení. Budete mít úspěch.“

„Děkujeme.“ Freddie se lehce uklonil. Jen jsem se usmála a ráda nechala bratra, aby mluvil za mě.

„Naučil byste mě tančit?“ Žena s rukou přitisknutou na krk zdobený drahokamy na bratra udělala oči a zamrkala.

Šťouchla jsem ho loktem do žeber. „Nechám vás o samotě.“

„Neopovažuj se, Delly,“ varoval mě šeptem. Ale já jsem věděla, že miluje pozornost a často žárlí, když je zaměřená na mě.

Freddieho obklopil hlouček žen a já se vydala za matkou a cestou se smála sama pro sebe.

„Neměla jsi ho tam nechávat,“ vyčetla mi máma a podala mi sklenici vody.

Její výtka mi zkazila náladu. Chytila jsem se židle, protože loď se už zase rozhoupala, a sledovala jsem, jak Freddie zachraňuje tři ženy a vine si je k hrudi. I další muži chytali ženy do náručí a tváře se jim rděly romantikou. A já se nikdy necítila osamělejší, jen s židlí a mámou jako útěchou. „Mami, ten je teď v nebi.“

„To musíš být i ty. Takový potlesk.“

„Tohle jsou nejhezčí chvíle mého života.“ Vyprázdnila jsem sklenici vody hlavně proto, abych se mámě nemusela dívat do očí, protože to byla lež. Kromě náhlého pocitu osamělosti mě trápila bolest kolen, nejen po pádu, ale tím neustálým, do morku kostí zasahujícím bodáním, které se objevilo před několika lety a nechtělo zmizet. Bála jsem se, že v jednom okamžiku moje tělo prostě vypoví službu a já zůstanu ležet na jevišti jako bolavá hromádka neštěstí.

„Vy dva se tedy umíte předvádět.“ Máma mi dolila sklenici se zakaboněným výrazem, který byl v rozporu s tím, co řekla.

Nepoznala jsem, jestli se mračí kvůli mně, kvůli téhle situaci nebo kvůli nějaké vzdálené vzpomínce. A nemělo smysl se ptát. Nikdy o svých pocitech nemluvila; nepochybně proto jsem si to já kompenzovala tím, že jsem měla po ruce odpověď vždy a pro každého. „Určitě ses taky ráda předváděla, když jsi z nás vychovala takové milovníky světel reflektorů.“

„Díkybohu ne.“ Uhladila si světlé vlasy. „Vy jste oba výjimeční. Táta vždycky říkal, že z jeho dětí vyrostou hvězdy. Kéž by vás mohl vidět v Londýně.“

Přikývla jsem a hruď se mi sevřela smutkem. Když řekla z jeho dětí, znělo to, jako by se distancovala od své role matky, nebo snad manželky. Táta viděl tak málo našich představení, že bych je spočítala na prstech jedné ruky. Ale vždycky ho potěšilo, když dostal plakáty k představením. Všem se chlubil, že jeho děti jsou hvězdy. A zatímco Ann Astairová byla vážná, táta se pořád smál.

Když jsem byla mladší, žárlila jsem na ostatní děti, které měly celou rodinu. Oba rodiče, všechny u jednoho stolu – nebo aspoň v jednom městě. Pro mě a Freddieho zastávala máma všechny role: matky, otce, učitelky i manažerky. Táta byl někdo, komu jsme psali a nadšeně sdělovali novinky. Abychom si vysloužili pochvalu a lásku abstraktního a nepřítomného rodiče. A ve všech ohledech jsme ji měli. Ale láska není úplně stejná, když není přítomná osobně.

„Copak?“ zeptala se máma.

Nepochybně jsem si zapomněla hlídat výraz.

Rychle jsem nasadila úsměv, odsunula starosti stranou a zatvářila se jako mámina hodná Delly. „Je mi trochu zle z toho, jak sebou loď hází, to je všechno.“

Ale nebylo to všechno. Moje mysl v takových chvílích ráda dráždila mé bolavé místo otázkou, na kterou jsem neměla odpověď. Kdo je vlastně Delly doopravdy?

Delly je bavička, herečka, komička. Tanečnice, která se pohybuje jako tančící plamínek. Na jevišti jsem byla tím, koho publikum chtělo. Mimo jeviště to nebylo o moc jiné – byla jsem tím, kým chtěli, abych byla. Podle toho, kdo zrovna byli oni. Dcerou, sestrou, zaměstnankyní.

Sama jsem byla bezradná. Co je loutka bez svého loutkovodiče? Jen hromada provázků a nabarveného dřeva. Ale já chtěla něco víc. Chtěla jsem být celá. Chtěla jsem být milovaná. Proto kdykoliv jsem se ocitla o samotě, roztáhla jsem závěsy ve své mysli a doufala, že odhalím, kdo je skutečná Delly – kdo jsem já a jestli jsem s tím spokojená. Ale jako bych nikdy nebyla sama dost dlouho na to, abych dospěla k nějakému uspokojivému závěru…

STÁLI JSME na vyhlídkové palubě, když se na obzoru objevil anglický Southampton a Aquitania doplula k cíli. Stejně jako na newyorském molu, i zde se to hemžilo rodinami čekajícími na příjezd cestujících a nosiči připravenými odnášet zavazadla. Lodní sirény ve mně vibrovaly a umocňovaly vzrušení a rozčilení z mé první návštěvy Londýna. A z toho, zda tato plavba konečně odhalí, kým a čím by Delly vlastně měla být.

U paty můstku před námi se objevila rozradostnělá blondýnka a vrhla se do náruče pána v uniformě, který se s ní zatočil dokola. Sklonil se, aby ji políbil, a oba úplně přestali vnímat okolí. Byli do sebe dočista zbláznění. Mé nadšení zchladil záchvěv závisti, ale rychle jsem na to zapomněla, protože máma mě chytla za ruku a odtáhla pryč.

Alex Aarons zařídil přepravu našich zavazadel a pak nás odvedl na vlakové nádraží. Usadila jsem se v londýnském vlaku a se zájmem si prohlížela spolucestující a bavila se jejich různými přízvuky. Myslela jsem si, že newyorská móda je něco extra, ale Anglie zjevně byla o trochu dál. Ženy kolem mě nosily báječné klobouky a boty. Hledala jsem dvojici, kterou jsem zahlédla pod můstkem, a místo toho jsem našla tucet dalších párů, které se šťastně držely za ruce a povídaly si nebo vzdychaly a dívaly se navzájem do očí.

Zavřela jsem oči a snažila se je nevnímat. Sotva jsem usnula, ozvalo se hvízdání, které mě zase probudilo. Chytila jsem se sedadla, protože vlak prudce zastavil, ale stejně jsem skončila na podlaze a na hlavě mi přistála kabelka z police na zavazadla.

„Panebože, Adele!“ vykřikla matka a našpulila rty.

Freddie mi rychle pomohl na nohy. „Jsi v pořádku?“ Se staženým obočím si mě prohlížel a hledal známky zranění.

Zasmála jsem se. „Samozřejmě. Jen si připadám trapně.“ Urovnala jsem si sukni a pak jsem se pokusila vytvarovat klobouk, který mi kabelka rozplácla. Venku za oknem visel nápis VÍTEJTE V LONDÝNĚ. „Myslím, že můžu říct, že to bylo velkolepé entrée do Londýna.“

Všechny v naší skupině to rozesmálo a odvedlo jejich pozornost ode mě – kromě mámy, která se na mě dál dívala, jako by mi narostly rohy. „Dávej na sebe víc pozor. Nemůžeme si dovolit, aby ses zranila ještě před začátkem představení.“

A potom už můžu? měla jsem sto chutí namítnout, ale kousla jsem se do jazyka a jen jsem přikývla a zamumlala nicneříkající odpověď. Být zavřená s mámou v těsné kajutě na lodi byla výzva. Věděla jsem, že to se mnou myslí dobře, ale občas zapomínala, že jsem už dospělá. Všechno řídila, až po poslední vlnu mých vlasů nebo barvu punčoch.

Cesta taxíkem z nádraží Waterloo proběhla naštěstí bez dalších událostí. Náš řidič se proplétal hustým provozem, od automobilů až po vozíky. Sem tam vběhl do vozovky chodec a vysloužil si dlouhé zatroubení a zatřesení pěstí. Rozhlížela jsem se po okolních budovách, které byly menší než v New Yorku, ale podstatně hezčí. Starší. Elegantnější. Měla jsem podivně velkolepý pocit – jako bych se vracela domů. Londýn byl závan čerstvého – mlhavého – vzduchu a naplnil mě novou energií.

Co by se stalo, kdybych po skončení Stop Flirting zůstala tady a nevrátila se do New Yorku?

Obloha byla zatažená, ale nedokázala jsem říct, jestli to jsou mraky, nebo kouř. „Londýnská mlha“ a přejezd přes Temži v mé hlavě probudily vzpomínku na dětskou říkanku „London Bridge Is Falling Down“. Poklepávala jsem si nohou, pobrukovala si verše a sledovala, jak pod námi proplouvají rybářské lodě.

O několik minut později taxík zastavil u hotelu Savoy a my jsme vystoupili. Freddie strhl mámu zpátky právě včas, aby ji neušlapal pár šimlů táhnoucí pivovarský vůz.

„Omlouváme se!“ zavolala jsem a jeden z koní si odfrkl. „Myslíš, že koně tady mají taky přízvuk?“

Freddie posměšně zavrtěl hlavou. „Aby ses z toho nezbláznila.“

„Trhni si. Já si to tady hodlám užít, kakabusi.“ Vytáhla jsem přezdívku, kterou jsem Freddieho v dětství častovala, protože rád viděl všechno předem černě. Sice jsem si z něho kvůli tomu utahovala, ale ve skutečnosti jsem byla ráda, že je opatrný a všechno dopředu naplánuje, protože jsem si tím pádem nemusela s ničím dělat starosti.

„Jak myslíš, sluníčko,“ protočil Freddie panenky. Vzal mámu za ruku a vešel s ní přede mnou do haly plné mramoru – černobílá dlažba na podlaze a na sloupech.

Dokonce i schody po stranách temně vínového koberce, který se táhl jejich středem, byly zřejmě mramorové. Zlatem zdobený nábytek a jemný samet podtrhovaly velkolepost hostů, zjevně oblečených speciálně pro Londýn. Palmy v květináčích a obrovské pestré květinové kytice zjemňovaly strohost přemíry kamene. Božsky to tu vonělo, po drahých parfémech – rozhodně jinak než na ulici, kde se držel nakyslý zápach zřejmě z výfukových plynů a koňských výkalů – vlastně ne nepodobný New Yorku.

Muž v livreji nás přivítal skleničkami šampaňského. Příjemná změna: Nikdo se tu ke koktejlu nechoval, jako by se v něm ukrýval ďábel.

Napila jsem se, zatočila se dokola a zvedla hlavu vzhůru ke zdobenému stropu. Na tohle bych si dokázala zvyknout. Klidně bych mohla být jednou z těch skvělých Londýňanek, navoněných francouzským parfémem a debatujících o důležitých věcech.

Přistoupil k nám muž v elegantním obleku. „Ach, vy musíte být Astairovi. Vítejte v hotelu Savoy. Dovolte mi, abych vás zavedl do apartmá Riverside, které je pro vás rezervováno.“

„Odpočiňte si,“ doporučil nám Alex Aarons cestou k výtahu. „Zítra se setkáme se sirem Alfredem Buttem, vaším producentem, a podíváme se na představení. Pak začneme zkoušet.“

Zatímco Freddie se na zkoušky vždycky nadšeně těšil, já se strachy klepala.

„Poslední ráno, kdy si můžeš přispat.“ Freddie do mě rýpl tónem, který si přímo říkal o hádku.

„Ještě jednou mě vzbudíš mokrým ručníkem a končím s tebou.“ Přivřela jsem oči a ukázala na něho prstem; živě jsem si vybavovala, jak mi na tváři přistál mokrý, studený hadr.

Freddie se jen ušklíbl. Uvidíme, kdo se bude smát, až mu schovám taneční boty. A hned se mi na tváři objevil úsměv.

KAPITOLA DRUHÁ

VIOLET

LIMELIGHT

Tento týden byli v Shaftesbury Theatre spatřeni Fred a Adele Astairovi společně s nekonečnou řadou tanečníků, kteří doufají, že si vybojují místo v očekávaném londýnském debutu Stop Flirting. Taneční boty nazuli i Mimi Crawfordová, Jack Melford, Marjorie Gordonová, Henry Kendall a řada dalších významných osobností britské scény. V zákulisí jsme zahlédli také rozlícené pohledy znepřátelené dvojice Bridgette Hughesové a Mayi Choprové. S těmi dvěma máme drama na jevišti stále zaručené…

1923

Shaftesbury Theatre, Londýn

Violet Woodová si kapesníkem otřela zátylek a pak podpaží. Ještě nikdy v životě nebyla tak nervózní. Tohle byla příležitost, o které nejen zoufale snila, ale pro kterou i krvácela.

Cesta ke slávě.

Chtěla být tanečnicí tak moc, že to bylo přímo hmatatelné. Dostat se až sem znamenalo přetrpět zlomené prsty na nohou, vymknuté kotníky i pohmožděná kolena.

„Předveď se, Vi. Ukaž jim, co v tobě je.“ Zbrocená potem se prohlížela ve špinavém zrcadle. Tmavé vlasy pečlivě sepnuté do drdolu byly na současnou módu příliš dlouhé. Ale kdyby se ostříhala na mikádo, máma, která si už teď myslela, že si jen koleduje o problémy, by dostala záchvat.

Violet si rty znovu přetřela rtěnkou, protože předchozí vrstvu si setřela zuby. Čekala už hodinu a měla pocit, že se každou chvíli pozvrací nebo omdlí. Tanečníky si zvali po skupinkách a tu její ještě nevolali.

Celý život Violet říkali, že se snaží dosáhnout výš, než může – při jejím postavení, talentu, výchově a skromných finančních prostředcích. A bylo jedno, o co šlo; neustále jí dávali pocítit, že ať jde o cokoliv, pro ni je to nedosažitelné.

Šmejdi zatracený. Jejich poraženectví nemohla vystát. Každé ráno se probouzela s nadějí, která probublávala celým jejím tělem, až měla pocit, že se úplně vlní. Dnes se jí ta naděje vrátí.

„Tohle bude muset stačit.“ Zkusila si pár úsměvů a zašeptala: „Dobrý den. Já jsem Violet.“ Snažila se působit kultivovaně, ale její nízký přízvuk ji zrazoval.

Lekce rétoriky musely ustoupit kvůli nedostatku času a „merglí“– peníze byly všechno a ona měla sotva pěťák na čaj. Úklid jednoho bytu jí vydělal přesně na jednu lekci. Teď místo toho studovala povrchní bláboly vrchnosti, která se přišla pobavit na představení. Byla v ní malá dušička.

Co když to místo ve sboru nedostane a ještě k tomu přijde o práci, protože ji pan Cowden uvidí, jak běhá po divadle bez pracovní uniformy? Směna v divadelním baru, kde obsluhovala nóbl lóže, začínala až za pár hodin, to ale neznamenalo, že ji nemohl zahlédnout.

Nevzdávej to.

Rozletěly se dveře toalet a objevila se drobná žena s tmavými vlasy upravenými do módního účesu. Jejich pohledy se setkaly v zrcadle. „Ten odstín ti sluší. Je božský.“

Američanka. Některá z účinkujících v představení? Violet sjela pohledem k jejím tanečním botám s páskem. Zelené hedvábné šaty obepínaly drobounkou postavu, velká mašle a šerpa zavěšené nízko na bocích vypadaly úžasně. Její přátelský úsměv v sobě skrýval nádech rošťáctví. Violet se okamžitě zalíbila.

„Díky.“ Violet si zastrčila rtěnku zpátky do těžké, ošuntělé brašny na rameni, ve které měla uniformu číšnice. „Měla bych jít, brzy zavolají moji skupinu.“

„Konkurz?“ Žena vytáhla vlastní rtěnku, stejný odstín jako Violet.

„Ano.“ Měla tak stažený krk, že ze sebe víc nevysoukala.

„Zlom vaz…“ Američanka se odmlčela a čekala, až jí Violet prozradí své jméno, ale ta byla tak nervózní, že nepochopila narážku a vyběhla z toalet.

Pak jí to došlo a strčila hlavu zpátky. „Jsem Violet.“

Violet se připojila k tanečnicím, které čekaly na konkurz, a teprve tam si uvědomila, že se té ženy zapomněla zeptat na její jméno. Tanečnice na jevišti právě končily píseň, která se opakovala celé dopoledne. Violet byla ráda, že jde na řadu později. Při sledování předchozích skupinek si zapamatovala kroky a pochytila, na co se soustředí producenti.

Otřela si zpocené dlaně o splývavou hedvábnou sukni černých tanečních šatů. Předvést se měly ještě dvě skupiny, ale divadlo se už za pár hodin otevíralo pro představení The Cat and Canary. Potřebovali zrychlit.

Až do dnešního dne nedokázala sebrat odvahu a jít na konkurz. Ale když se dozvěděla, že se v divadle, kde pracuje, koná konkurz na chystané americké představení… bylo to jako znamení. Violet zdvojnásobila počet hodin tréninku. Tohle byla její šance. Možná nemá talent, ale jak by to měla zjistit, když to nezkusí? Máma při představě, že by se z Violet stala profesionální tanečnice, jen zvedla oči ke stropu. A madam Meunierová, majitelka tanečního studia, kolem něhož Violet denně chodila, jí dokonce vynadala, když ji přistihla, jak nakukuje oknem dovnitř a na ulici kopíruje její pohyby.

Ať už dnes uspěje, nebo ne, za pokus to stojí, i když nemá moc šancí. Violet bylo osmnáct a dobře věděla, co ji čeká, když neuspěje. Skončí jako máma. Sedře se do úmoru, nehne se z East Endu a bude mít věčně prázdnou peněženku.

Byli chudí, i když byl její otec ještě naživu. Zemřel na sklonku Velké války, když jí bylo třináct, těsně potom, co máma znovu otěhotněla. Violet považovala za štěstí, že má práci v divadle. Nikdy nebyla šťastnější, když se dostala z prádelny, kterou máma provozovala v jejich malém bytě. Máma si o Violet myslela, že nosí nosánek nahoru, když se obléká do uniformy číšnice a servíruje koktejly. Ale peníze, které vydělala, pomohly mámě postarat se o Violetinu mladší sestru Pris.

Zazněl poslední tón a tanečníci vyklidili parket. Producent se postavil se seznamem v ruce a přečetl další skupinu. Violet se v hlavě slévala jména – dokud neuslyšela to své.

Tanečníci se vrhli vpřed a Violet s nimi, ale navzdory svému vzrušení se snažila vyjít po schodech na jeviště ladně. Zůstala proto ztracená někde uprostřed skupiny a proklínala se, že nebyla rychlejší a nezabrala si místo v první řadě nebo alespoň někde, kde by na ni producenti lépe viděli. Všichni tanečníci kolem ní se zatajeným dechem čekali na pokyn. Pohrávali si s prsty. Podupávali nohama.

Reflektory zářily jasněji, než byla zvyklá. Ale Violet znala jeviště nazpaměť, protože se několikrát vplížila do divadla dopoledne před představením, aby trénovala. A mezi tolika dívkami měla i pocit, že je na jevišti nějak tepleji. Po zádech a z podpaží jí stékal pot.

„Na tři,“ zavelel producent.

Violet okamžitě zaujala první pozici, ale než stačila napočítat do tří, doprovodný pianista zabodl prsty do kláves a těla kolem se změnila v pohybující se masu kroků.

Tohle znáš. Jen klid.

Violet si poklepala nohou. Pět, šest, sedm, osm. Á, dva, tři, čtyři…

Některé tanečnice zřejmě neměly tolik zkušeností jako ona a předváděly spíš zmítání než tanec. Snažila se nenechat rozhodit jejich pohyby, které postrádaly koordinaci a byly mimo rytmus.

Upažila, prsty mírně povolila, jak to viděla u jiných tanečnic, provedla otočku, levý kop, pravý kop. Přísun, přísun. Tap vlevo, tap vpravo. Ruce doširoka rozpažit, hlavu naklonit, skluz.

Pokračovali stále rychleji, jak pianista zvyšoval tempo. Hudba ji celou prostoupila, arpeggio od hlavy k patám, stupnice běhaly klávesami nahoru a dolů a povzbuzovaly ji, aby se nechala unést melodií.

Ostatní tanečnice do ní narážely zleva, zprava a připravovaly ji o rovnováhu. Violet se nenechala rozhodit a modlila se, aby si ti, kteří je pozorovali a posuzovali, všimli, že ona chyby nedělá.

V přihlášce přiznala, že nemá taneční školu. Nejspíš proto se ocitla na seznamu tak dole ve společnosti masy těl kymácejících se úplně mimo rytmus.

Já mám na víc.

Do Violet někdo vrazil a to ji přimělo jednat: ladnou otočkou se posunula vpřed do volného prostoru a pokračovala v pohybu tam, kde skončila. Teď už do ní nikdo nevrážel. Předvedla, co umí a co celá léta nekonečné hodiny zdokonalovala.

Když se přesunuli k další písni, stékal jí do očí pot. Celkem pět sestav. S každou z nich se jí zvyšovalo sebevědomí. Byla si jistá, že všechny okolo sebe zastínila – zvládla všechny kroky, držela rytmus s energickým, nekonečně se měnícím tempem, přecházela z baletu do stepu, z jazzu do společenského tance. Když to bylo potřeba, snadno se vyhoupla do náruče partnera. Byl stejně zpocený jako ona. Neusmál se, ale neudělal chybu a nešlápl jí na nohu – a na ničem jiném nezáleželo.

Když hudba dohrála, Violet se porotcům uklonila. Nedívali se na ni – ani na nikoho jiného –, jen se radili mezi sebou. Violetinu pozornost upoutala jedna žena – ta, se kterou se potkala na toaletách. Seděla vedle další ženy, zřejmě o něco starší, a mladého muže. Bavili se spolu, ale Violetina známá z toalet se na ni uznale usmála.

„To je vše.“ Producent vstal a mávl na ně, aby odešli z pódia.

Violetin úsměv ochabl. To je všechno? Má se převléknout a odejít, nebo bude další kolo pro ty, kteří vypadali nadějně?

„Promiňte, pane?“ Doufala, že upoutá pozornost producentů. Ti ji však záměrně ignorovali. Jen mladá žena – jak jen si teď Violet přála znát její jméno! – se podívala jejím směrem, naklonila hlavu ke straně a zkoumavě Violet pozorovala.

Violetiny už tak zpocené tváře polilo horko. Bylo jí trapné stát tam a čekat, jestli ji přestanou ignorovat, zatímco ostatní tanečníci procházeli kolem. Sehnula se k hromadě pohozených brašen na podlaze, sebrala tu svou a společně s ostatními účastníky konkurzu zamířila pryč.

„Kdy myslíš, že nám řeknou výsledky?“ Snažila se, aby její hlas zněl kultivovaně.

Vysoká, jako nitka štíhlá tanečnice s výraznými lícními kostmi a světlými vlasy pevně utaženými do drdolu se na Violet pohrdavě podívala.

„Právě to udělali, zlato. Buď řeknou ‚vás bereme‘, nebo ‚to je vše‘.“ Jízlivá blondýnka se pohrdavě ušklíbla.

Konec. Už teď.

Violet štípaly slzy v očích a mrkala, aby skryla zklamání. Byla si tak jistá, že dnešek změní její osud. První krok k jejímu cíli stát se hvězdou. Violet přikývla a pokusila se usmát, i když se jí rty trochu třásly.

Rychle se odebrala na toaletu a přála si, aby už byla pryč. Ve frontě na kabinku ale čekala skoro čtvrt hodiny, a nakonec to vzdala a přesunula se do rohu, kde se začala převlékat.

Bylo jí jedno, jestli to někoho urazí – vyhodili ji ze sboru, takže to poslední, co potřebovala, bylo, aby ji vyhodili i z práce. Usmívat se a podávat koktejly byl zřejmě její osud, jakkoliv uboze to znělo.

Violetiny šaty byly promočené a zip se nedal rozepnout, ale zvládla to, vysoukala se z nich a úhledně je poskládala do brašny. Sundala si taneční boty, které ji tlačily, protože jí byly přinejmenším o číslo menší – ale žebráci si nemohou moc vyskakovat, nebo ano?

Umyla si obličej u umyvadla, opravila rtěnku a vyklouzla ven, aniž by věnovala pozornost těm, které zíraly na její pracovní uniformu. Musí být fajn převléknout se do normálního oblečení, nemuset se dřít, škudlit a šetřit i na ty nejobyčejnější věci.

Než došla k baru, měla slzy na krajíčku, ale zahnala je, jakmile spatřila hosty. Museli otevřít dřív, jako na potvoru –

„Woodová!“ Pan Cowden vyštěkl její příjmení. „Jdete pozdě.“

Violet zvedla bradu. „Přišla jsem o hodinu dřív.“

Zamračil se. „Tak má zpoždění vaše kamarádka. Postarejte se o zákazníky.“

Druhá servírka chodila vždycky pozdě, ale procházelo jí to, protože na ni pan Cowden trpěl.

Violet schovala brašnu do malého skladu za barem a nasadila veselý, i když naprosto falešný úsměv.

Návštěvníci divadla si rádi dávali koktejly před představením, během něj i po něm. Violet se starala, aby jim nic nechybělo. Přestože domů přinášela slušný plat, matka ji dennodenně peskovala, že si vyskakuje moc vysoko a „jako blázen sní o tom, že z ní bude hvězda“.

Zatím se jí to nepodařilo a máma možná měla pravdu. Možná by to měla vzdát.

Violet posmutněla, ale dál roznášela koktejly a rozhazovala kolem vtipné poznámky, mrknutí a úsměvy. Když se někteří muži chovali až příliš dotěrně, ignorovala je. Ale občas zasáhl uklízeč nádobí a vrazil do nich, když sklízel sklenice, a potom se rádoby upřímně omlouval za „nehodu“.

Vybavil se jí jeden prošedivělý loudil ve smokingu. Vzpomínka na toho blábolícího snoba ji zvedla ze židle… a přesně takovou vzpruhu potřebovala.

Violet měla podezření, že se uklízeči nádobí líbí, ale na milostné románky byla moc zaměstnaná. Trávila víc času nácvikem kroků než s přáteli.

Zamířila k dalšímu stolu a uklízeč nádobí, který utíral z podlahy rozlitý nápoj, se na ni cestou usmál. Byl o rok starší než Violet a neupravené tmavé vlasy mu stále lezly do očí. Měla chuť přinést si nůžky a ostříhat je. Pohodil při uklízení hlavou, vrátil vlasy zpátky na místo a podíval se na ni šedýma očima.

Violet se na něho usmála, ale úsměv jí rychle povadl. Míjela ji skupinka tanečnic, které byly také na konkurzu a všimly si jí. Blondýna s pevně utaženým drdolem šla v jejich středu a věnovala Violet tak ostrý úšklebek, že by jím šla seškrabávat barva.

Violet si přála, aby to mohla blondýně oplatit gestem, kterým jednou uklízeč nádobí počastoval oplzlého zákazníka. Ale nechtěla se nechat vyhodit, a tak té mrše věnovala přátelský úsměv a otočila se dřív, než stihla zareagovat. Nejlepší bude, když jí dá hned najevo, že se nenechá šikanovat. Současně se chtěla vyhnout tomu, aby si ji znepřátelila, protože zřejmě dostala roli v představení a nějakou dobu v divadle pobude.

„Fakt chceš bejt jako tydlety?“ Silný přízvuk uklízeče nádobí ji překvapil.

Violet se zamračila. „Nechci být jako ony.“

„Chceš bejt tanečnice.“

„Být tanečnicí neznamená, že musím být kráva.“ Violet zvedla oči ke stropu a šla si pro další tác koktejlů pro soukromé divadelní lóže.

Uklízeč se usmál a zrychlil, aby s ní udržel krok. „Nevim, jestli tanečnice řikaj věci jako kráva.“

Pokrčila rameny, poskočila si a dvakrát zastepovala. „Jak jsem řekla, nechci být jako ony. Chci jenom tančit.“ A stát se hvězdou…

KAPITOLA TŘETÍ

ADELE

LIMELIGHT

Ještě jsme je na naší straně velké louže ani neviděli vystupovat, advojice amerických hvězd se už dokázala ocitnout vcentru dění. Byli spatřeni při tanci snad téměř vkaždém exkluzivním klubu ve městě anás už nikterak nepřekvapuje, že oblíbenkyně Ameriky dostala přezdívku „veselé štístko“. Jakpak asi říkají jejímu bratrovi…? Doufejme, že se stepující hvězdy před svým debutem dobře vyspí. Opravdu se už nemůžeme dočkat, až uvidíme, co přesně celý ten povyk sbláznivým rychlým stepováním vkruzích kolem jeviště, řečený obíhačka, obnáší!

Po krátkém flirtu sLondýnem anávštěvách několika show, například Battling Butler sJackem Buchananem vhlavní roli, Freddie dosáhl svého – skončila zábava amy si nazuli taneční boty. Vstávali jsme před východem slunce atančili, dokud mé prsty na nohou nekřičely únavou aklouby bolestí. Pak jsem se převlékla zroztrhaných hedvábných punčoch do nových atančili jsme dál.

Několik týdnů jsme dokola jen nacvičovali, jedli aspali. Připadala jsem si jako loutka na provázku, která by si mohla odpočinout jen tehdy, kdyby někdo propašoval na jeviště obří nůžky aprovázky přestřihl. Žádný takový střih se nekonal. Naopak čím blíže jsme měli kpředpremiéře, tím víc se provázky utahovaly. Přestala jsem nosit spodní prádlo, jen abych zkrátila přestávky na záchod. Páni, to bylo pohoršení, když jsem jednou večer běžela za bratrem azvedl se poryv větru. „Měli bychom si vzít taxíka, nebo celý West End uvidí moje trumfy, Freddie!“ volala jsem za ním.

Po tomhle jsme do hotelu přestali chodit pěšky. Navzdory máminu naléhání se mi zamlouvala vzdušnost avolnost nezakrytých hambatých partií. Nebo jsem možná chtěla mít kontrolu aspoň nad něčím, když jinak vmém životě rozhodovala skoro ovšem. Malá vítězství.

„Až se dostaneme do hotelu, chci si ještě jednou projít ‚Stairway to Paradise‘.“ Freddie si po dlouhém dni zkoušení každý večer ještě zdokonaloval kroky.

„Jen jednou.“

„Neznamená to hodně štěstí?“