Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Carin Gerhardsen

NÁLEDÍ

Ze švédského originálu Det som göms i snö,
vydaného nakladatelstvím Bookmark förlag
ve Stockholmu v roce 2018, přeložila Helena Matocha.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7432. publikaci.

Redakce Kristýna Svobodová
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Formát ePub Štěpán Böhm
Obálka Edward Feldek
První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

Det som göms i snö © 2018 Carin Gerhardsen
First published by Bookmark förlag, Sweden
Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden
Translation © Helena Matocha, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-394-0 (ePub)
ISBN 978-80-7625-393-3 (pdf)
ISBN 978-80-7625-066-6 (print)

Lež je jako sněhová koule –
čím dál se valí, o to je větší.

Martin Luther

JEDNAČTYŘICETILETÝ MUŽ BEZE STOPY ZMIZEL

Policie obdržela hlášení v úterý večer, kdy se s ní spojila příbuzná zmizelého. Muž údajně kolem osmé ráno odjel svým autem do práce ve Visby. Dopoledne strávil na pracovišti a odtud odešel kolem poledne. V odpoledních hodinách se nedostavil na domluvenou schůzku, a tak zaměstnavatel zkontaktoval jeho manželku, která muže nakonec nahlásila na policii jako pohřešovaného.

Policie ve spolupráci s rodinou a kolegy zmizelého určila možná místa, kam se mohl vydat. Bylo prohledáno i bezprostřední okolí mužova místa posledního pobytu, ale podle policie je komplikované provést organizovanější pátrací akci, protože prozatím chybějí jakékoli indicie. Mobilní telefon pohřešovaného byl naposledy zaměřen nedaleko jeho pracoviště.

V době zmizení měl pohřešovaný na sobě černou bundu, světlou košili a tmavé kalhoty. Muž je 178 centimetrů vysoký, normální postavy, má tmavé, nakrátko ostříhané vlasy a hnědé oči.

Policie žádá veřejnost o jakékoli informace, které by se zmizením muže mohly souviset.

GOTLANDS ALLEHANDA

2014
LEDEN

KAPITOLA 1

Jeanette

UVOLNILA SE, až když opustili frekventované silnice kolem Visby a dostali se na venkov. Neustále ten stejný stres, obava, že ji někdo pozná, když zrovna jede v cizím autě vedle cizího člověka. Lži v práci: náhlá pohotovost, návštěva zubaře, pozdní oběd s kamarádkou.

Člověk musí být vynalézavý, když skrývá zakázanou lásku, a taky musí umět dobře hrát divadýlko.

Jeanette si nemyslela, že by jí něco z toho šlo zvlášť dobře. A přesto tu s bušícím srdcem a rudými tvářemi obětovala veškeré svoje bezpečí a klid.

Co to vyvádí? Stojí to za to?

Kradmo si z boku prohlížela svého milence. Jak drží volant jednou obří rukou a druhou ho jen uvolněně přidržuje palcem. Na hřbetu dlaně mu těsně pod povrchem kůže jasně vystupovaly žíly. Bdělým pohledem sledoval, co se děje na silnici a kolem. Hrudník mu stoupal a klesal pod bundou zapnutou až ke krku.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se. „Nebo se někdo vyptával?“

„Řekla jsem, že jdu vybírat nové dlaždičky do koupelny.“

„Nikomu to nepřišlo divné?“

Jeanette zavrtěla hlavou.

„Vy budete předělávat koupelnu?“

„Ani nevím,“ odpověděla. „Asi.“

Co by asi tak dělali s novou koupelnou? Manžel si myslel, že nová koupelna by mohla od základu zlepšit jejich život, ale Jeanette potřebovala něco jiného. Očividně. Proto tady teď pro pár intimních chvil s někým jiným riskovala všechno důvěrně známé, všechno, na co byla zvyklá.

„Já taky nerad lžu kolegům,“ pokrčil muž rameny. „Tyhle dřívější odchody pod falešnou záminkou. Ale tak to holt je.“

Měli spolu poměr zhruba měsíc. Ani jeden už nemohl tvrdit, že to byla chvilková slabost. Několikrát do týdne se spolu takhle někam vytratili a Jeanette už nedokázala myslet na nic jiného.

V podstatě toho muže ani nijak zvlášť neznala. Pracovala v sousední budově v obchodě s nábytkem, on vedle provozoval opravnu aut. Nikam spolu nechodili, nikdy si nevolali, na parkovišti si nepředávali tajné zprávy. Co si potřebovali říct, to si vždycky sdělili tady v autě, vždycky přes den, a ukradený společný čas pak v práci někdy vykompenzovali přesčasem. Nikdo by neměl pojmout žádné podezření, takže se vlastně neměli čeho bát. Mohli se zcela poddat vášni toho druhého, teplu jeho těla a touze po další schůzce.

„Tak to holt je,“ zopakovala po něm Jeanette. „Ale bude to tak i dál?“

Muž se usmál.

„Co si o tom myslíš ty? Stačí ti to, nebo máš odvahu se vrhnout do něčeho úplně nového?“

Jeanette nevěděla, co na to říct. Má on odvahu udělat ten krok a opustit všechno staré? Její odpověď závisela na té jeho. Nehodlala mu dopřát ten pocit, že přesně ví, jak na tom je, jestliže jí dopředu neposkytne nějaké záruky.

V tuto chvíli prožívali vášnivou lásku. Jeanette si připadala jako nemocná, v noci nemohla spát a přes den se nedokázala soustředit. Ale zůstane to tak i potom, co si upřímně promluví s manželem, požádá o rozvod a přemění svůj domov na válečnou zónu? Ustojí to tahle nová bouřlivá láska? Případně jak dlouho?

Možná potřebovala nějaké ujištění. Důkaz, že ještě stojí za lásku, že se s ní někdo chce milovat. Teď ho má a možná to tak stačí. Díky tomuhle muži teď má tolik energie a radosti ze života, že to její dřímající existenci vtisklo úplně nový rozměr. Nutně to ale nemuselo znamenat, že se vzdá svého domova a finančních jistot a obrátí se zády k manželovi, jemuž přísahala lásku až do smrti. Tohle bylo počáteční okouzlení a Jeanette to dobře věděla. Celkem si dokázala představit, že od toho upustí, vrátí se domů a bude spořádaná manželka.

Aspoň si to namlouvala. Ale už teď si představovala vůni nahého těla svého milence, teplo jeho dechu a vzrušené sténání, které brzy naplní auto.

Přesto byla rozpolcená. Připadala si trapně, když tady jako školačka snila o budoucnosti, která skoro určitě ani neexistuje. Cítila se špinavá. Lže a podvádí, a to všechno jen kvůli pár prchavým chvilkám vášně párkrát do týdne. Její milenec to měl přesně naopak. Ten si ze života nic nedělal a na rtech mu pořád hrál úsměv. Kdyby se s ním Jeanette rozešla, našel by si jiný objekt potěšení a dál by se všemu smál.

Blížili se k místu, kde se hodlali milovat, a oběma se pomalu zrychloval tep. On jí položil ruku na stehno a Jeanette se jen sotva ovládala. Nejradši by ze sebe servala oblečení a vrhla se na něj, začala ho líbat a nechala se objímat, zatímco by ji zaplavovaly vlny horka.

Nebe se zatáhlo, začalo lehce sněžit. Podle předpovědi se námraza měla utvořit až v noci, ale silnice vypadala kluzká už teď. Zrovna se blížili ke starému vápencovému lomu u Madvaru. Pneumatiky na moment ztratily kontakt s vozovkou a auto se v tu chvíli málem dostalo do smyku.

KAPITOLA 2

Sandra

OBLOŽENÁ TAŠKAMI STÁLA na parkovišti před obchodním domem a proklínala vlastní hloupost. Dneska se konečně dostala do obchodu, kde chtěla ve slevě pořídit vánoční ozdoby a venkovní osvětlení. Jenže přitom pustila z hlavy, že toho jako obvykle nakoupí mnohem víc, i když má auto v servisu a zrovna dneska pro ni nemůže zajet ani její táta. Původně nechtěla koupit víc, než co bude schopná odvézt autobusem, ale teď tu stála ověšená věcmi jako mezek.

Na zemi byla mokrá sněhová břečka, takže se Sandře nechtělo tašky a krabice pokládat. Taky neměla rukavice; ráno, když odcházela z domova, bylo mnohem větší teplo.

Už dvakrát si zavolala taxi a pokaždé jí na dispečinku slíbili, že vůz dorazí do několika minut. Když znovu pokládala nákup na zem a vytáčela číslo, uběhlo těch minut už čtyřicet.

„To snad nemyslíte vážně,“ vyštěkla a snažila se znít naštvaně, ačkoli byla spíš jen unavená. „Já bydlím mimo město, přece nemůžu jít pěšky až do Vejdhemu.“

„To je divné,“ pronesl hlas na druhém konci linky. „To muselo dojít k nějakému nedorozumění. Upřednostním vaši objednávku a posílám vám tam okamžitě vůz.“

Nedorozumění, to teda jo, Sandra měla nejspíš v tu chvíli operátorovi sdělit něco peprného. Ale nikdy nebyla zvlášť úderná, spíš nesmělá, a tak zdvořile poděkovala a položila to. Ztěžka si povzdechla, rezignovaně si změřila horu nakoupených věcí a neobratnými zmrzlými prsty si pustila video na Youtube, aby si nějak zkrátila čekání.

Video se ještě ani nenačetlo a před Sandrou se najednou objevil nějaký muž. Zahlédla ho před chvilkou, minul ji a rychlým krokem mířil od obchodu k autu. Ale očividně si to rozmyslel a vrátil se.

„Říkala jste, že jedete do Vejdhemu?“ zeptal se.

Vypadal mile, hustými tmavými vlasy a prošedivělými spánky jí připomínal mladší verzi jejího táty.

„Ano,“ odpověděla Sandra. „Už tu čekám na taxík čtyřicet minut, ale pořád nepřijel.“

„To se vyřeší,“ řekl muž. „Jedu tím směrem, můžete se svézt se mnou.“

Pak se sklonil, aby posbíral její věci. Povedlo se mu pobrat všechno a zamířil k autu.

„Díky,“ pronesla Sandra s úlevou a šla za ním. „To je od vás milé. Tak abych zrušila ten taxík.“

„Máte pocit, že si to zaslouží?“ usmál se muž.

Sandra na to nic neřekla, taxislužbě pochopitelně nic nedlužila.

Muž naložil tašky do kufru auta a podržel Sandře dveře. Ta nasedla a začala si dýchat na prsty, aby v nich znovu probudila život.

„To se ale ochladilo,“ poznamenala, když vyjeli.

„To je ta vlna sibiřského mrazu,“ citoval muž ironicky alarmující titulek z bulvárních novin.

Měl smysl pro humor, to vždycky ulehčí každý rozhovor. Přece jenom spolu teď stráví nějakou chvíli v autě.

„Bydlíte někde kolem Vejdhemu?“ zeptala se Sandra.

„Ne, ale potřebuju si tam v okolí něco zařídit, takže to pro mě ani nebude zajížďka.“

Rozhovor plynul lehce. Sandra nic moc neříkala, ale ani se jí nechtělo. S vlažným zájmem si vyslechla, že se ten pán velmi zajímá o historii Gotlandu, potom přišlo shrnutí výsledkové tabulky první hokejové ligy, kde Gotland hrál, a nakonec veškeré jeho zásluhy o lidská práva, o ochranu životního prostředí, o světový mír a tak podobně. Díky jeho řečem v autě nepanovalo trapné ticho a za to mu Sandra byla vděčná.

Každopádně měla dojem, že muž řídí trochu neopatrně. Nedával si moc pozor při předjíždění a na křižovatkách a taky se dost často díval na ni místo na cestu. Po chvíli Sandru napadlo, že by ta jeho výřečnost a nedostatečné soustředění mohly být zapříčiněné tím, že není úplně střízlivý. I když ještě nebyly ani tři hodiny odpoledne. Když se soustředila, tak v autě přece cítí alkoholové výpary, nebo ne? Díkybohu ale na silnicích nebylo moc aut, a tak bude za chvíli doma.

Zrovna míjeli starý vápencový lom u Madvaru. V jediné vteřině se povrch silnice proměnil v nablýskané zrcadlo a muž v zatáčce přidal plyn, místo aby přibrzdil.

KAPITOLA 3

Jan

ZAPNUL SI POKLOPEC, knoflík a pásek. Předklonil se a něžně ji políbil na ústa a obě tváře. Byla celá rozpálená a linula se z ní neurčitá ženská vůně. Šampon, krém, mýdlo nebo jemný parfém – něco, co ho mělo přilákat a přimět, aby zůstal v blízkosti tepla jejího těla. Ale on se ovládl a hned nato už sedal za volant. Byl ve výtečné náladě.

Když strčil klíč do zapalování, zapnulo se i rádio. Nastavil vyšší hlasitost a rychle vyjel. I když už v dnešní době při rychlém startu kola neskřípěla, Jan měl rád to rychlé cuknutí auta vpřed, ten pocit, že ho to tlačí do sedačky. Prsty bubnoval do volantu v rytmu basů a vzápětí vjel na hlavní silnici.

Zničehonic tam bylo. Jan zrovna projel zatáčkou u skalní průrvy, když se z protisměru vyřítilo auto a ve velké rychlosti smykem mířilo přímo na něj.

Ve stejné chvíli, kdy si ho všiml, věděl, že tohle nedopadne dobře. Buď pro jednoho z nich, nebo pro oba. Jeho auto mělo zimní pneumatiky bez bodců, takže nemohlo zvládnout prudké stržení volantu do strany. Taky už nemohl stihnout zastavit, i kdyby okamžitě sešlápl brzdu až na podlahu. Stihl si jen přát, ať je po všem. Rychle.

KAPITOLA 4

Jeanette

TŘESOUCÍMA SE RUKAMA ze sebe oprášila nános toho nejhoršího. Hlínu, bláto, větvičky, zetlelé listí. Po zemi se všude válely střepy. Všechno to sklo a zkroucený plech vypadaly na pozadí ryzí přírody neskutečně. Jeanette byla v šoku a tělo ji odmítalo poslouchat, prudce se třásla a cvakala zuby. Přesto ale byla dost duchapřítomná na to, aby vytáhla mobilní telefon a zvěčnila to, co bylo na celém výjevu nejvíc neuvěřitelné.

Kabinu auta celou od krve. A muže zaklíněného za volantem se střepem zabodnutým v krku.

Jeanette v duchu opět konstatovala, že ten člověk už je pravděpodobně mrtvý. Obrovský střep měl zaražený jako čepel v tkáni a šlachách, určitě kvůli němu nemohl dýchat. Taky měl otevřenou ránu na čele a z úhlu, v jakém mu visela hlava, se dalo soudit, že má zlomený vaz.

Jeanette se na chvíli zamyslela. Jaký smysl má volat linku 112, když je ten muž už mrtvý? Musela by říct, kdo je ona, a u výslechu by pak chtěli vědět, proč jela uprostřed zimy na tak odlehlé místo. Všechno by se provalilo, manžel i ostatní by všechno zjistili. Nevěra v žádném případě nesnese denní světlo, zničilo by jí to pověst a budoucnost… Kdepak, každý sám svého štěstí strůjce, ona tady a teď musí dospět k životně důležitému rozhodnutí.

A taky se rozhodla. S námahou dokulhala k zavazadlovému prostoru, kufr auta byl po letu vzduchem otevřený dokořán. Jeanette vytáhla z kufru tašku a hodila si ji přes rameno. Zarmouceně se podívala na zničené auto a jeho řidiče. Ale už se rozhodla. Začala šplhat nahoru z průrvy.

Rychle se stmívalo a začínalo hustě sněžit.

KAPITOLA 5

Sandra

ZE VŠEHO NEJDŘÍV se cítila paralyzovaná a nevěděla, co si má počít. Měla naléhavý pocit, že to nemůže být pravda, jako by se najednou nenacházela ve svém vlastním životě. Že by to byl jen zlý sen? Znala odpověď, ale nechtěla si ji připustit.

Sandře se takovéto věci nestávaly. Byla příliš vzorná, nudná šedá myška. Žila v bezpečné bublině: rozmazlovaný jedináček, na takové kotrmelce nebyla dobře vybavená. Tím pádem byla s rozumem v koncích, když život znenadání vybočil ze zajetých kolejí.

Samozřejmě by měla zavolat policii. Zločinci přece nesmí pobíhat na svobodě jen proto, že lidi nemají odvahu nebo sílu zavolat policii. Jenže Sandra jen seděla s mobilem u stolu a k ničemu se neměla. Nedokázala zavolat policii, rodičům ani nikomu jinému.

Nedokázala jasně myslet, a už vůbec nebyla schopná se nějak srozumitelně vyjádřit. Takže co měla dělat? Jak bude vypadat zítřejší den, jestliže se dneska nezachová rozumně?

Bolelo ji celé tělo, neměla by minimálně zajít k doktorovi?

Kdepak, dneska ne. Utrpěla příliš velké rány na těle i na duši. Neměla sílu nechat se prohlížet a ošetřovat. Rozhodně nechtěla nikomu vykládat, co se stalo. To by pak z nemocnice určitě zavolali policii a ona by se jí musela zpovídat: Proč policii nezavolala mnohem dřív? Proč vůbec nic neudělala? Jak to mohla dopustit? Když už nic jiného, tak ten zápach alkoholu v autě ji snad měl varovat, ne?

Sandra věděla, že se neumí dobře rozhodovat a že svůj život pořádně neřídí. A to nejen dnes, ale pořád. Takže jak by to asi měla změnit zrovna teď, když se jí život ukázal z té nejhorší stránky?

Venku už byla tma. Z nebe padaly velké těžké vločky a teploměr ukazoval několik stupňů pod nulou. Sandra se podívala na kuchyňskou linku a očima zavadila o láhev whisky.

Nakonec se přece jen vzmohla a vstala. Doklopýtala k lince, popadla láhev a přiložila ji k ústům. Zhluboka se napila zbytku tekutiny v láhvi, utřela si rty hřbetem dlaně a vrátila whisky do poličky. Pak si šla dát sprchu.

KAPITOLA 6

Jeanette

NEUSTÁLE SI V DUCHU opakovala to samé: „Je to úplně jedno. Stejně už byl mrtvý.“ Občas k tomu dodala: „Nebo skoro.“ V podstatě si totiž nemohla být úplně jistá, v jakém byl vlastně stavu ve chvíli, kdy ona dospěla k rozhodnutí. K sobeckému rozhodnutí. Rozhodla se nechat ho v té strži a sama odkráčela za novou a snad i světlejší budoucností.

Doma pak předstírala, že se nic nestalo. To se lehko řekne, ale hůř udělá, protože měla roztrženou bundu a boty celé od bahna. Ale manžel se spokojil s jejím neurčitým vysvětlením, že počasí je proměnlivé a chodníky kluzké, a pak Jeanette začala nazdařbůh vykládat o renovaci té jejich koupelny – zejména proto, že poslední normální hovor, který vedla před nehodou, pojednával přesně o těch zatracených kachlíčkách.

Možná musela manželovi připadat až podivně nadšená a nezvykle pozitivně nakloněná přestavbě, ke které se zatím stavěla poměrně dost vlažně. Ale on se jí na nic nevyptával, přispíval do debaty a působil mnohem uvolněnějším dojmem než za celou poslední dobu.

Manželovo nadšení ji na chvíli uklidnilo, ale nedokázalo odvést její myšlenky jiným směrem, když se pak kolem ní rozhostilo ticho. Neustále si tu událost přehrávala v hlavě a zoufale se snažila setřást pocit viny. V duchu vedla nekončící dialog s jakousi vyšší morální instancí:

Proč se mám nechat zatáhnout do marastu mrtvolou?

Protože možná nebyl mrtvý.

Po takové ráně a s takovými zraněními musel být mrtvý, případně by nepřežil ani do příjezdu sanitky.

Co ty o tom víš? Studovala jsi snad medicínu?

Každý by poznal, že je mrtvý, nebo aspoň skoro mrtvý. Rozhodně by nemohl vést normální život, kdyby to přežil.

Kdo jsi, abys soudila, co je plnohodnotný život?

To je pravda.

Říkáš, kdyby to přežil? Takže existovala aspoň minimální šance, že to mohl přežít?

Ne. Neexistovala. Nebylo to ani jedna ku milionu.

Ale stejně. Prostě ho tam nechat? Vykrvácel. Nemohl dýchat. Zachovala ses lidsky?

Nemohla jsem dělat nic jiného. Nedovolím mrtvole, aby mi zničila pověst.

Nejsi první ženská na světě, která kdy měla mimomanželský poměr.

A nebyla bych ani poslední, kterou ze stejného důvodu považují za děvku. Já mám život před sebou. On byl mrtvý, nebo umíral. Tak co na tom?

Někomu by na tom záleželo. Manželce, dětem, sourozencům, rodičům, těm všem chybí. Mají právo vědět pravdu.

Jednala jsem ve svém zájmu. Obvykle se řídím potřebami jiných, ale tentokrát jsem prospěla sama sobě a své budoucnosti. Zachovala jsem se rozumně.

Jeanette se hádala se svými vnitřními démony, ze všech sil se snažila samu sebe přesvědčit, že jednala racionálně. Že její jednání bude mít dlouhodobé pozitivní dopady. Ale stejně v ní hlodalo špatné svědomí, zažíralo se jí do všech myšlenek a snů.

Potřebovala něco udělat, aby pod tíhou viny nepadla.

KAPITOLA 7

Sandra

„TY SE ÚPLNĚ ztrácíš před očima, děvče,“ řekl Sandře otec a položil jí ruku na rameno.

Celá nadskočila, v poslední době se jí to stávalo, když se jí někdo nečekaně dotkl. Rodiče – ke kterým docela často chodila na večeři, ale jimž se přestala svěřovat – opakovaně poukazovali na to, že nějak zhubla. Ztráta chuti k jídlu byla poměrně vítaným vedlejším účinkem té hrozné události, na kterou chtěla, ale nemohla zapomenout.

„Jejda, to jsem se lekla,“ vyhrkla Sandra a zasmála se, aby trochu zmírnila svou přemrštěnou reakci.

Otec se moc přesvědčeně netvářil.

„To jsem nechtěl,“ zamračil se a mezi očima se mu udělala ustaraná vráska. „Promiň.“

S matkou si oba všimli, že něco není v pořádku, ale chovali se diskrétně a poskytovali Sandře potřebný prostor, aby nepůsobili moc zvědavě. Dcera taky špatně snášela nečekané zvuky. Pořád se lehce neuroticky ohlížela přes rameno, jako by se chtěla přesvědčit, že ji nikdo nepozoruje. Večer špatně usínala a přes den se nemohla soustředit v práci. Sice nevykonávala žádnou intelektuálně náročnou činnost, ale musela pozorně sledovat zákazníky a odhadovat jejich očekávání, rozpoznat jejich potřeby a zavést je k polici se zbožím, které asi mohli potřebovat. Dálkový kurz, kterému obvykle věnovala celé večery, byl momentálně taky u ledu. Sandra byla myšlenkami jinde.

Auto měla opravené, ale na řízení se vůbec necítila. Bála se zimy, námrazy, nečekaných manévrů jiných řidičů, nechtěla jezdit potmě. Byla napjatá a ve špatné náladě – zkrátka daleko od svého obvyklého vyrovnaného a dobrosrdečného já.

V duchu pořád přemítala, jestli by to celé neměla ohlásit na policii. Uvažovala, jestli by jí to přineslo úlevu, nebo naopak. Splnila by svou povinnost, zachovala by se jako zodpovědný občan. Postarala by se, aby chytili a potrestali pachatele, aby už nikomu neublížil. Jenže kdyby ho policie na základě jejího vágního popisu zadržela, stanula by mu pak tváří v tvář. To ji spíš děsilo, než motivovalo, i když by to mělo být naopak. Musela by proti němu svědčit u soudu, pokud by policie případ neodložila, což bylo poměrně pravděpodobné. Protože ona ani nevěděla, jak se ten člověk jmenuje, co měl za auto, kde pracuje a kde bydlí. Vůbec si nebyla jistá, jestli by ho tváří v tvář dokázala poznat.

A tak jaký by mělo smysl plýtvat policejními zdroji a penězi daňových poplatníků, když by policie případné vyšetřování stejně odložila a nikam by to nevedlo?

Proto Sandra tyto úvahy postupně opustila. Ze všech sil se snažila, aby se její život zase vrátil do zajetých kolejí. A dny plynuly.

KAPITOLA 8

Jeanette

TEPRVE PO DVOU TÝDNECH zveřejnili fotografii a jméno pohřešovaného muže v místních novinách. Jeanette nejdřív nemohla věřit svým očím, článek si několikrát přečetla, pak noviny odložila a skryla hlavu v dlaních.

Pohřešovaný? Co to má znamenat?

Podle autora článku pátrání k ničemu nevedlo, protože policie se neměla od čeho odrazit.

To bylo na jednu stranu dobře, ale zároveň taky úplně špatně.

„Bolí tě hlava?“ zeptal se Jeanette manžel ze svého místa u stolu.

Jeanette byla tou zprávou tak šokovaná, až úplně zapomněla, že manžel tu je taky. Připadala si tak osaměle, že si ani neuvědomovala, že v místnosti není sama.

Přikývla, omluvila se a odešla do koupelny, kde měli lékárničku. Rychle spolkla několik prášků proti bolesti, dvojnásobek dávky doporučované na krabičce. Pak si sedla na záchodovou mísu, hlavu opět složila do dlaní a pokoušela se utřídit si myšlenky.

Její už tak dost rozkolísaná existence byla najednou úplně vzhůru nohama. Policie žádá o pomoc, rodina a přátelé absolutně nic netuší. Nikdo nic netuší.

Až na ni. Jeanette má odpověď na veškeré otázky, má možnost rozseknout všechny uzly a poskytnout truchlícím bližním aspoň trochu úlevy.

Ale za jakou cenu?

Bezpochyby za příliš vysokou. Dopustila se trestného činu, toho si byla dobře vědomá, i když přesně nevěděla, jak by její čin byl právně kvalifikován. Jeanette nebyla ochotná dát všanc svoje blaho kvůli pár cizím lidem. Nic jim nedlužila, to rozhodně ne. A i když na tom zrovna teď nebyla psychicky úplně nejlépe, tak se tam dole v té strži nějak rozhodla a to už teď nešlo změnit. Bylo pozdě, už se to nedalo urovnat. Nechtěla kvůli tomu jít do vězení, to by nezvládla.

Taky by nikomu neprospělo vědět, že měla s tím pohřešovaným mužem poměr. To by jen nasypalo sůl do ran. A poměr skončil, takže to nikoho nemusí zajímat.

JEANETTE SKORO CELÉ noci nespala. I když celé její tělo úplně křičelo po odpočinku, mozek nedokázal vypnout. Místo toho jí před vnitřním zrakem vykresloval ty nejděsivější výjevy, až jí z toho srdce bilo jako o život a potila se tak, že jí úplně zežloutlo prostěradlo.

V horečnatém polosnu vídala toho muže ve vraku auta na dně nedostupné strže. Obličej rozbitý k nepoznání, plný ran a otoků. V krku zaražený střep a oči, co se najednou bez varování otevřou a prosí o pomoc, která nepřijde. Hrudní koš se zvedne, aby poskytl prostor aspoň pár chraplavým nádechům, z otevřené rány na čele prýští krev.

Jeanette splývala fantazie se skutečností, celé noci sebou jen házela a nedokázala svoje špatné svědomí utišit.

Rozumně dokázala uvažovat jen přes den, to k ní pak promlouval racionální vnitřní hlas. Ale bezesné noci si na ní pomalu začínaly vybírat svou daň a Jeanette kvůli nedostatku spánku pomalu upadala do deprese.

A dny plynuly.

2018
KVĚTEN

KAPITOLA 9

Sandra

BYL TROCHU STUDENÝ, ale jinak příjemný jarní večer a v zahradě rodičů spolu kosi a budníčci zápasili o prostor pro zpěv. Nějakou dobu už nepršelo, a tak se Erik s dědečkem pustili do zalévání květin. Sandra slyšela, jak její otec vnukovi vysvětluje, že je důležité zalévat zahradu večer. Erik dědu vždycky poslouchal s největším zájmem. Svoje prarodiče z matčiny strany měl moc rád a oni jeho lásku opětovali. Erika rozmazlovali minimálně stejně jako Sandru, když byla dítě. Ale lásky člověk nemá nikdy dost, říkala si Sandra v duchu.

Zrovna dojedli a Sandra pomáhala matce sklidit ze stolu. Matka od ní pomoc ani nechtěla, ale Sandra si pomyslela, že už tak rodiče využívá až dost, a tak jim může pomoct aspoň trochu. Chodit sem na večeři několikrát do týdne zrovna nesvědčilo o její vyzrálosti, ale většina zúčastněných si to tak prostě přála. Sandra jim nechtěla kazit radost, i když jí to moc nepřidávalo na bodech za dospělost.

„Dneska večer budeš zase dobrovolničit?“ zeptala se jí matka.

„Jasně, když nemám co dělat, vždycky se věnuju lince bezpečí.“

„A neotravuje tě to? Nemáš svojí práce dost? Přece si taky potřebuješ odpočinout jako všichni ostatní.“

„Není to zase tak náročné,“ ujistila ji Sandra. „Aspoň mám pocit, že něco dělám, a to je pro mě důležité. Má to na mě skoro terapeutický účinek.“

„Kdybys potřebovala terapii, můžeš kdykoli zajít za mnou, holčičko.“

„Já vím, mami, hrozně moc mi pomáháte. Ale já taky ráda pomáhám druhým. Utěšuju je a povzbuzuju.“

„A nevolají tam takhle náhodou samá čuňata?“

„Čuňata?“ zasmála se Sandra a postavila pánev do dřezu. „To fakt ne. Většinou mi volají lidé, co jsou smutní. Osamělí, možná vyděšení lidi, co nemají nikoho jiného, na koho by se obrátili se svými starostmi a úvahami.“

„To ti přece musí ubírat síly, když máš dělat vrbu cizím lidem.“

„Naopak, mami. Je to naopak. Vlastní problémy ti pak v porovnání s trápením druhých přijdou malicherný.“

„Problémy?“ zamračila se matka. „Přece jen nějaké máš?“

„Čím dál míň,“ odpověděla Sandra podle pravdy. „Vlastně skoro vůbec. Mám vás a Erika. A zrovna teď mám celkem pestrou práci a fajn kolegy. Co víc by člověk měl chtít?“

„No když to říkáš,“ povzdechla si matka, ale moc přesvědčeně se netvářila.

Brzy se zeptají, jestli tu Erik může spát. Sandra uložila do myčky poslední kus nádobí a utřela kuchyňskou linku.

„Víš, že si tu Erika moc rádi necháme přes noc? Abys měla taky nějaký čas pro sebe.“

Sandra zhruba tušila, že „čas pro sebe“ má nejspíš znamenat randění a v dlouhodobějším horizontu vdavky. Tyhle jemné náznaky ji sice trochu otravovaly, ale daly se vydržet.

„Já vím, mami,“ kývla. „Ale i já si Erika moc ráda užiju. Vždycky ho ráda koupu, čistím mu zuby a povídám mu pohádku na dobrou noc. A pak, když si dělám svoje věci, ho moc ráda poslouchám, jak u sebe pochrupuje. Stejně děkuju, ale dneska ho tady nenechám.“

VEČERNÍ SMĚNU NA LINCE bezpečí Sandra zahájila rozhovorem se starším mužem, kterému někdo přejel psa. Uměl se dobře vyjadřovat a nebál se odhalit své city. Potřeboval jen někoho, kdo by ho vyslechl, a tím byla Sandra. Jen mu sem tak řekla něco povzbudivého a zhruba po dvaceti minutách se ten člověk vypovídal.

Po tomhle pánovi následovala mladá žena jménem Ellin, ta volala skoro každý večer, když měla Sandra službu. Ellin byla lehce mentálně zaostalá, žádné problémy neměla, jen potřebovala někoho, s kým by se podělila o své zážitky. Sandra se jí se zájmem vyptávala a dostávala legrační odpovědi. Sandru bavilo být něčím důvěrníkem, sdílet každodenní události s člověkem, s nímž by se jinak jen stěží potkala.

Poměrně v rychlosti vyřídila rozhovor s nešťastnou matkou, jejíž dítě se dostalo do pochybného kolektivu.

Pak se telefon odmlčel a Sandra se šla připravit na noc. Ale zrovna když se chystala nastavit na telefonu režim letadlo, mobil začal zvonit, i když už byla skoro půlnoc, a to měla Sandře končit směna.

Rozhovor začal nejistě.

„Kerstin,“ odpověděla volající po chvíli váhání na Sandřinu otázku. „Jmenuju se Kerstin.“

Hlas měla trochu hrubý, možná to v životě neměla zrovna lehké. Ale samozřejmě mohla jen trochu víc kouřit nebo třeba chraptila po nachlazení.

„Těší mě, že jste se obrátila na linku bezpečí, Kerstin. Ještě než spolu začneme mluvit, ráda bych vás upozornila, že pokud dospěju k závěru, že jste se vy nebo někdo vám známý dopustili závažného trestného činu, případně jste takový čin plánovali, budu nucena kontaktovat policii. Souhlasíte?“

„Jistě.“

„Ve všech ostatních případech si můžete být jistá tím, že všechno, co mi řeknete, zůstane čistě mezi námi dvěma. Co vy na to, Kerstin?“

„To zní dobře.“

„Skvěle. Chcete si promluvit o něčem konkrétním?“

„Konkrétním. No, já vlastně nevím…“

„Můžeme mluvit o čemkoli. Já jsem tu od toho, abych vás vyslechla, ale rozhovor je zcela ve vašich rukou.“

„Já většinou taky spíš poslouchám,“ řekla Kerstin. „Obvykle.“

Pak se žena odmlčela a Sandra se musela snažit, aby rozhovor vůbec pokračoval. Nebylo běžné, že by volající linku bezpečí kontaktoval bez konkrétního důvodu.

„Takže ostatní spíš zvnějšku pozorujete? Nebo za vámi snad přímo chodí se svými problémy?“

„Obojí,“ odpověděla Kerstin a dál to nerozvedla.

„Je to pro vás těžké?“ vyptávala se dál Sandra.

„Ani ne.“

„Občas může být náročné být pořád to rameno, na kterém se ostatní chtějí vyplakat.“

„Vám to zjevně problémy nedělá.“

„My dvě zůstaneme jedna pro druhou v anonymitě,“ pokračovala Sandra. „To je rozdíl. Já vám můžu pomoct jen tím, že vás vyslechnu a budu se snažit vás trochu povzbudit. Ale když s někým mluvíte tváří v tvář, automaticky jsou na vás kladeny větší nároky, co se týče vašich případných dalších kroků a následků. Tím chci jen říct, že zametat střepy po lidech z blízkého okolí, kterým se třeba zrovna nevede, může být těžké.“

„Mně to nevadí,“ řekla Kerstin.

Sandra jen těžko hledala směr, kterým by mohla vést rozhovor dál.

„Takže vy jste zvyklá naslouchat. Znamená to, že zároveň sama o to méně mluvíte?“

„Přesně tak.“

„Proč to tak je? Jste nesmělá?“

„To bych netvrdila. Já jen nemám moc co povídat.“

Rozhovor dál plynul spíš opatrně a ani jedna z žen neřekla nic zásadního. Dlouhé vteřiny panovalo ve sluchátku ticho. Ale na Kerstin bylo něco, co v Sandře vzbuzovalo větší zájem než obvykle. To ten smutný zdrženlivý tón jejího hlasu. V podstatě mluvit vůbec nechtěla, ale o to větší odvahu ji muselo stát, že přesto promluvila.

„Všimla jsem si, že je pro vás poměrně těžké o sobě mluvit,“ poznamenala Sandra. „Tím spíš jste podle mě opravdu silná, když jste se k tomu odhodlala.“

„Vždyť jsem skoro nic neřekla,“ odpověděla Kerstin a v hlase jí zazněl náznak smíchu.

„To přijde,“ podotkla Sandra povzbudivě. „Zatím se poznáváme. Vytváříme mezi sebou vzájemnou důvěru. To chvíli trvá. Až mi zavoláte příště, půjde to snáz.“

„Myslíte, že bych vám měla zavolat znovu?“

„Určitě. Občas člověk potřebuje být v centru pozornosti. Potřebuje mít pocit, že je výjimečný. Pokud si myslíte, že nám dvěma to moc nejde, můžete požádat o rozhovor s někým jiným.“

„V pohodě. Možná zase zavolám.“

„Rozhodně. Zatím se mějte hezky.“

„Díky za rozhovor,“ rozloučila se Kerstin.

A bylo po všem. Byl to trochu boj, zvlášť proto, že Sandra sama moc neuměla vymýšlet témata k hovoru. Tohle břemeno obvykle na jejích ramenou nespočívalo. S Kerstin dohromady nemluvila o ničem konkrétním, ale kupodivu se poměrně těšila na případný příští rozhovor. Tušila, že za Kerstininým smutným hlasem se skrývá nějaký tragický příběh, něco, co ji tíží a co postupně vypluje na povrch. To v Sandře probudilo zvědavost a doufala, že jí odhalení příběhu neuteče.

KAPITOLA 10

Jeanette

PŘEDÖSTERPORTEM PANOVALO rušné odpoledne. Pár kluků tu dost povykovalo, aněkolikrát dokonce přijela policie, aby je uklidnila. Většinou nemuseli nikoho odvézt na stanici, ta parta, která tu obvykle posedávala na lavičkách, byla poměrně neškodná. Ale občas se to vyhrotilo, jako například dneska.

Jeanette měla jeden ze svýchhorších dnů. Úzkost jí seděla vžaludku jako nádor aona nezodpovědně – toho si byla vědomá – kombinovala prášky na uklidnění aalkohol. Zrovna teď jí bylo zle atočila se jí hlava, pohupovala se na lavičce dopředu adozadu auši si zakrývala rukama. Doufala, že ten rámus brzy přejde, aby si všichni mohli užít klidné odpoledne vjarním slunci.

Jenže to zřejmě chtěla jako jediná. Ti dva, co se do sebe pustili – kvůli pár korunám, tak už to obvykle bývalo –, vyskočili, zaťali pěsti achystali se ke rvačce. Ostatní – dvě ženy aasi deset mužů – se je snažili uklidnit aodtrhnout od sebe. Jeanette se starala osebe, neměla sílu se do toho míchat ataky měla dojem, že sem tak úplně nepatří.

Přesto ale skončila tady, tady trávila většinu svých dlouhých dní beze smyslu. Klesla až na dno ašlo to rychle. Dřív žila zajištěný život bez finančních starostí, ale jednoho dne prostě všechno hodila za hlavu acelé dny se jen ládovala všemožnými prášky. Ajedno šlo sdruhým, takže od určité chvíle považovala lavičku před Österportem za lepší místo, kde se dá mrhat životem, než svůj osamělý dvoupokojový byt vGråbu.

Teď zrovna vzduchem létaly pěsti anadávky. Hádky se účastnili všichni kromě Jeanette. Zvědaví kolemjdoucí se zastavovali, aby zjistili, jak to celé dopadne, apolicie tu jako obyvkle nebyla nikdy, když jí bylo nejvíc potřeba. Ten hluk už se nedal dál snášet aJeanette se rozhodla odejít. Moc daleko ne, jen za Sparbössan kDalmansportenu, tam si mohla lehnout na trávník apočkat, až se tu všechno uklidní.

Přesně ve chvíli, kdy vstala, ji poslal kzemi zbloudilý loket. Když se probrala, ležela na asfaltu aznosu jí tekla krev. Vřava ustala apozornost všech se soustředila na Jeanette.

Těm dvěma rváčům to najednou bylo líto aoba jí pomohli si lehnout na lavičku. Lubbe, jeden znich, jí položil ruku na šíji azaklonil jí hlavu.

„Máma zaběhla za roh kIndovi pro led,“ řekl. „Promiň. To jsme fakt nechtěli.“

„Já vím,“ povzdechla si Jeanette. „Ale byla vůbec dost blbost, že jste se do sebe takhle pustili.“

„Nechceš si cvaknout?“ zeptal se Lubbe azcela průhledně se snažil změnit téma hovoru.

„Copak na nás neciví spousta lidí?“

„Aco jako? Ale všichni už jsou pryč. Jede sem sanitka.“

„To si děláš srandu?“

„Jo dělám,“ řekl Lubbe azachechtal se. „Tumáš.“

Pak jí opatrně zvedl hlavu adal jí napít vodky rovnou zláhve. Zrovna to možná Jeanette úplně nepotřebovala, ale stejně neodmítla. Bylo příjemné nechat se ošetřovat, být pro jednou středem pozornosti. Jeanette se znovu zaklonila, aby zastavila příval krve.

„Ahele, tady je naše Máma medvědice,“ všiml si Lubbe.

Máma si sedla vedle Jeanette zdruhé strany. Povedlo se jí sehnat pytlík sledem aten Jeanette položila na nos.

„Tak co?“ zeptala se. „Bolí to?“

„Jde to,“ odpověděla Jeanette.

„Každopádně díky, že jsi ty dva rváče uklidnila.“

„Já?“

„To snad vidíš,“ usmála se Máma na Lubbeho. „Teď se tvářej jako dva beránci.“

Lubbe se zase zasmál. Jeanette taky, pak se posadila.

„Asi už to nekrvácí,“ řekla apoložila pytlík sledem na zem.

Rozhlédla se, všechno bylo zase jako při starém. Na ostatních lavičkách lidi popíjeli adohadovali se. Jarní květiny vtruhlících mezi lavičkami se tetelily ve slunečním svitu. Ptáci zpívali ave vzduchu se konečně vznášelo teplo. Perfektní podmínky pro život, který nyní Jeanette vedla.

Kolem cílevědomě procházeli důležitě se tvářící lidi. Před pár lety bývala jako oni, chodila každé ráno do práce avečer se vracela staškou snákupem. Chodila do posilovny ana jógu, pečovala osvé zdraví, vzhled, malovala se ahezky oblékala. Zajímaly ji dlaždičky vkoupelně.

Úzkost, která ji na chvíli přešla, když dostala tu ránu, byla okamžitě zase zpátky. Jeanette ji neuměla úplně zahnat, ale existovaly dva způsoby, jak ji krátkodobě ztlumit: prášky aalkoholem. Oba tyto způsoby byly vdlouhodobém horizontu Jeanettinou zkázou. Obrátil se jí žaludek, točila se jí hlava. Zrovna teď už víc nesnesla, musela se sbolestí poprat nějak jinak.

„Tak jak ti je, zlato?“ zeptal se Lubbe avzal ji kolem ramen. „Seš úplně bílá.“

„Vpohodě,“ zalhala.

„Možná jsme přece jenom měli zavolat sanitku? Mohla bys mít otřes mozku.“

„To určitě ne, neboj. Jen mám fakt pěkně zkurvenej den. Tady,“ řekla aukázala si na hlavu.

Vzápětí začaly Jeanette téct slzy. Připadala si trapně, brečet zrovna tady před těmi lidmi, kteří na tom určitě taky nejsou nijak skvěle. Ale nedokázala pláč zastavit. Nebrečela nahlas, nevzlykala, prostě jí jen po tvářích tekly tiché slzy.

Ale Lubbe si toho všiml. Objal ji kolem ramen apřitáhl si ji ksobě.

„Copak tě tíží na srdci?“ zadeklamoval poněkud slavnostním hlasem, aby situaci trochu odlehčil.

„Stýská se mi po domově,“ přiznala Jeanette. „Po všem, co jsem měla dřív, než se ze mě stalo tohle.“

„Tohle?“ zopakoval Lubbe. „Vždyť seš pěkná ženská. Není na tobě nic špatnýho.“

„Stýská se mi po dceři, manželovi, domovu, všech našich věcech. Po práci ani tak ne, no apo…“

„Po dceři?“ přerušila ji Máma. „Ty máš dceru?“

„Otom se nikdy nezmínila,“ přikývl Lubbe.

„Měla jsem,“ vzlykla Jeanette zoufale. „Umřela.“

„Do prdele,“ špitla Máma avzala Jeanette za ruku.

„To je mi líto,“ hlesl Lubbe.

Chvíli pak mlčel, než znovu navázal na rozhovor.

„Já bych se vtom nerad hrabal anějak jitřil starý rány, ale pokud by sis otom chtěla promluvit, tak klidně můžeš. Třeba by ti pak bylo líp?“

Jeanette by otom mluvila moc ráda, už velmi dlouho se otom před nikým nezmínila. Nevěděla, jak by měla začít.

„Jmenovala se Charlotte,“ řekla jen.

„Hezký,“ pochválila Máma. „Moc hezký jméno.“

„Kolik… jí bylo?“ zajímal se Lubbe.

„Byly jí čtyři, když jsme zjistili, že je nemocná,“ pokračovala Jeanette autřela si nos. „Akutní myeloidní leukemie.“

„Tak leukemie,“ zopakoval po ní Lubbe. „Sakra.“

„Měla bolesti, modřiny po celém těle, pořád nějaký infekční nemoci, ze kterých se nemohla dostat, věčně byla unavená. Léčila se skoro dva roky. Chemoterapie. Pak podstoupila transplantaci kostní dřeně. Nic nepomohlo, selhaly jí ledviny anakonec to prostě nedala. Bylo jí šest, když to vzdala. Už to bude devět let. Letos by jí bylo patnáct.“

Chvíli pak nikdo nic neříkal. Lubbe ji pevně objímal aMáma ji držela za ruku. Jeanette bylo trochu líp, když se oni najednou někdo zajímal. Nic to sice nezměnilo, ale aspoň na chvíli Jeanette vnímala teplo jiných lidí, což se jí už dlouho nestalo.

„Během těch dvou let trpěla jako zvíře,“ pokračovala Jeanette, když se trochu vzchopila. „Smanželem jsme trpěli sní. Bylo hrozný jen se dívat anemoct nic udělat. Mohli jsme tam prostě jen být pro ni. Amuset se nakonec rozloučit svlastním dítětem, pohřbít ho… To nejde popsat.“

„Jak to bral tvůj manžel?“ zeptala se Máma.

„Když Charlotte ještě žila, byli jsme silný tým. Neuvěřitelně silný, když si to vezmu zpětně. Pořád jsme byli sní, buď oba, nebo jen jeden znás. Stáli jsme spolu proti všem, proti lhostejným zdravotníkům anechápavým úřadům. Ale když Charlotte odešla, naše pouto se vypařilo.“

„Rozvedli jste se?“ nadhodil Lubbe.

„Ne hned. Trápili jsme se spolu ještě dalších pět let. On se snažil, dělal, že všechno je jako dřív. Ale mě to čím dál víc ubíjelo, nebavil mě náš život beze smyslu anaše lhostejný rozhovory oničem. Ale ipo tom se mi teď stýská. Sdíleli jsme spolu aspoň zármutek. Mohli jsme mluvit oněm. Já chtěla, ale on se od všech problémů distancoval. Chtěl žít dál, aspoň to říkal. Určitě měl pravdu, já jsem mnohem slabší.“

Jeanette zase začaly téct slzy. Vzlykala autírala si nos do rukávu. Lubbe aMáma tiše čekali, co jim ještě řekne.

„Pak jsem se vpráci potkala sjedním chlapem,“ pokračovala Jeanette. „Byl ženatej aměl děti, ale začali jsme si spolu. Občas jsme odpoledne skočili do jeho auta avytratili se. Takový chvilky lásky. Přišlo mi to špinavý anemorální, ale někde člověk začít musí. Nemůže jen tak zpřevracet svůj starej vztah vzhůru nohama, aniž by aspoň přičichl kněčemu novýmu.“

Lubbe otevřel plechovku piva apodal ji Jeanette. Sice by neměla, ale stejně se napila. Pak ji nabídla Mámě, ale ta nechtěla, atak Jeanette plechovku zase vrátila Lubbemu apokračovala ve vyprávění.

„Bavili jsme se ospolečný budoucnosti. Byla jsem do něj zamilovaná až po uši, pro něj bych se vzdala všeho. Zdálo se mi, že toho zase tolik nemám, ale když se na to teď podívám zpětně… No astím mým novým se to všechno podělalo. Šlo to do prdele. Začala jsem mít deprese anávaly úzkosti. Byla jsem na nemocenský azačala jsem brát léky na uklidnění. Apít víno. Přestala jsem cvičit, bavit se slidma, bavit se smanželem. On nevěděl, že jsem mu byla nevěrná, ale asi po půlroce jsem ho přestala bavit, protože jsem na tom byla fakt zle. Bylo to pochopitelný, ale mně to bylo jedno. Ze začátku. Než mě dohnala realita ajá jsem se vzrcadle vkoupelně konečně uviděla – zanedbaná, vyhublá alkoholička. To mě zrovna moc neuklidnilo anedodalo mi to sílu vrátit se do práce ado všedního života.“

Máma sLubbem sklopili oči, asi si spíš představovali vlastní smutné životní osudy než ten Jeanettin. Ani jeden jí nicméně neoponoval, což se dalo vyložit jako tiché přitakání.

„Aco jsem pak udělala?“ vyhrkla Jeanette. „Dala jsem se do kupy azatočila se svojí závislostí? Ne, místo toho jsem se zhuntovala ještě víc. Jsem nemožná amůj život je jedno velký fiasko.“

Jeanette se rozhodla, že příště bude volit slova opatrněji. Nebude osobě mluvit způsobem, který vystihuje celou tu politováníhodnou partu zlaviček před Österportem.