Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ivar Leon Menger

Když přišlo zlo

Z německého originálu Als das Böse kam,
vydaného nakladatelstvím
dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, München,
v Německu v roce 2022, přeložila Romana Hájková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8855. publikaci.

Redakce Zuzana Bělohlávková
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Obálka Martin Paytok
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Als das Böse kam © 2022 by Ivar Leon Menger
Published by dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, München, Germany
Translation © Romana Hájková, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Cover Design © Martin Paytok, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-732-0 (ePub)
ISBN 978-80-7625-731-3 (pdf)
ISBN 978-80-7625-247-9 (print)

A když viděla, kde je,
začala hořce plakat,
protože ze všech stran byla voda
a ona se nedokázala dostat na břeh.

Hans Christian Andersen

PRVNÍ DÍL

1

Máma je v kuchyni a peče borůvkový koláč. Dům voní teplým karamelem, i když jsou všechna okna a dveře dokořán. Místnostmi se prohání letní vítr, což je příjemná změna oproti odpolednímu vedru, které se šíří naším vězením.

Oblékla jsem si zástěru a pomáhám mámě s nádobím, zatímco Boy prostírá v jídelně na kávu.

„Co budeme hrát?“ ptám se a uklízím čistou mísu na těsto zpátky do skříně.

„Monopoly?“ odpoví máma a věnuje mi škodolibý úsměv. Víme, že při nich táta pravidelně dostává záchvaty vzteku, když jeho postava skončí v jednom z našich hotelů. Pak vyhodí hrací desku do vzduchu a všude kolem prší bankovky, což je pro nás velká legrace.

Ale dnes musíme hrát něco jiného.

Aby vyšel můj plán.

„Můžeme třeba vytáhnout riziko,“ řeknu rádoby nenuceně.

Máma se zamračí. Vím, že tu hru nemá ráda a že krabici s ní neschovává v nejspodnější zásuvce svojí komody v ložnici jen tak bez důvodu. Pravděpodobně doufá, že na ni s bratrem prostě zapomeneme.

„To je velmi hloupá hra.“ Máma odloží utěrku a zkříží ruce na prsou. „Neučili jsme tě snad, že k řešení konfliktů se nepoužívá násilí?“ Vážně se na mě podívá. „Mír a svoboda jsou vzácné, Juno. Naše rodina už tak žije ve velkém strachu.“

„Ale když mě to tak baví,“ zalžu a schovám ruce do předních kapes svojí zástěry. Už se mi začíná třást pravý ukazováček, kroutí se jako žížala v ptačím zobáku. To mi dělá už od dětství. Vždycky když nemluvím pravdu. A já to vůbec nemůžu ovládat.

„Kromě toho se tím učíme i strategické myšlení. Musíme se přece umět správně rozhodnout, když na nás někdo zaútočí.“ Rozjíždím se. „Třeba kdyby se na našem ostrově objevili cizinci. Táta chce, abychom se uměli bránit.“

„Cože chci?“ Táta vchází do kuchyně a v podpaží nese svazek dříví. Nasadí si rukavice, otevře dvířka kamen a vloží dovnitř poleno. „Voní to opravdu nádherně.“

„Tvoje dcera chce hrát riziko,“ říká máma.

„Super nápad!“ volá Boy. Vtrhne do kuchyně, otevře zásuvku na příbory a vytáhne dortovou lopatku a čtyři vidličky.

„Klidně,“ říká táta a chytne bratra paží zezadu pod krkem. „Ale počítej s tím, že dnes prohraješ, synku!“

Začínají se prát a jeden druhého lechtá tak, že nemůžou dýchat.

Podívám se na mámu a sleduju, jak si rozepíná zástěru a přehazuje ji přes opěradlo židle. Rukou přejíždí po látce, aby vyrovnala záhyby. Cítím, že ji můj návrh nepotěšil. A od táty pravděpodobně čekala jinou reakci. Zavrtí hlavou. Možná se diví, proč jsem navrhla právě riziko. Hru, ve které můžete hodem kostkou dobýt celý svět, máte-li trochu štěstí. A máma ví, že to nenávidím stejně jako ona.

Kuchyňská minutka zvoní. Borůvkový koláč je hotový.

„Vezmu si zelené!“ řekne Boy a rozdá nám hrací kameny zbývajících barev. Mámě dá žluté, tátovi černé a mně samozřejmě růžové. Rozloží hrací desku a dává ji doprostřed jídelního stolu.

Máma nakrájí koláč na stejně velké kousky a každému z nás dá jeden na talíř. Boy si okamžitě nacpe do pusy velké sousto. Táta míchá balíček karet s územími, zatímco já nenápadně studuju barevnou mapu světa.

Šest světadílů, čtyřicet dva zemí. Očima přelétávám jména jako Peru, Sibiř, Grónsko, Skandinávie, Brazílie, Kongo, střední Evropa, Indie, Západní Austrálie, Ontario.

„Dobytí světa, nebo úkoly?“ ptá se táta a podává nám karty. Boy vyndá z krabice kostku, hodí ji přes hrací pole a křičí: „Dobytí světa!“

Máma si bere karty území. Taky si vezmu a prohlížím si je. Začínáme rozdělovat svoje armády na území. Mám štěstí, skoro v každém státě Austrálie mám jeden kámen. Pokud by mi opravdu šlo o hru, mohla bych se velmi snadno bránit.

„To není fér!“ říká Boy a ukazuje na můj fialový kontinent. „Ty karty nebyly dobře zamíchané!“

Táta si usrkne kávy.

„Kde je Venezuela?“ ptá se Boy se zeleným kamenem v ruce. Máma ukazuje na světle modrou zemi. „Přímo vedle Peru.“ Hrací deska se plní barevnými kameny. „A kde je Čína?“ Boy prohledává různé světadíly. Táta mávne rukou směrem ke světle zelené oblasti na východě mapy světa.

„Západní státy?“

„Tady vlevo,“ říkám.

Boy měl vždycky problém najít svoje území. Stejně jako dnes. V to jsem doufala. Mezitím jsem rozdělila skoro všechny armády a v ruce držím už jen dvě karty území. Zírám na hrací pole.

Máma si toho všimne a usměje se na mě. „Juno, co hledáš?“

Nastala moje chvíle.

„Kde leží Severní země?“ ptám se a nakláním se daleko nad mapu světa. „A Jižní země? Nikde je nemůžu najít.“

Táta položí hrníček s kávou na podšálek a narovná si brýle. Podívám se na mámu, která najednou úplně zbledla.

„Máš pravdu, Juno!“ volá Boy a rychle prohledává hrací desku. „Proč tam nejsou?“

Máma vyskočí od jídelního stolu, naskládá si použité nádobí na předloktí a rychle odchází. Zastaví se mezi dveřmi a otočí se k tátovi. Její krk je celý rudý.

„Už chápeš, proč jsem chtěla tuhle hru spálit?“

Pak zmizí v kuchyni.

2

Jmenuju se Juno. Je mi šestnáct a na ostrově se skrývám už sto padesát šest měsíců. Nikdo neví, že už třináct let žijeme ve srubu uprostřed jezera. Kromě strážců, kteří nás sem přivedli, když jsem byla ještě malá holka.

Miluju čerstvě vylíhlá kachňata, jarní poupátka, pryskyřník ve svých copech, medově sladké ostružiny, troubení losů za svítání, vůni letního deště na povrchu skal, tanec jisker z hořícího březového dřeva, první sněhové vločky na jazyku.

A mám ráda Boye, svého mladšího bratra, který tajně přebírá moje povinnosti, když na ně nemám odvahu. I když jsem o dvě hlavy vyšší.

Náš život na ostrově je jednoduchý. Každý den je stejný. Ráno nás máma učí všechny předměty, které jsou potřeba k přežití. Čtení a psaní, přírodopis, nauku o zvířatech, počítání (podařilo se mi přesvědčit tátu, že by neměla učit jen Boye), ošetření ran, stopování a domácí hospodaření. Pro mě to znamená, že jsem se naučila plést a háčkovat, prát, mýt nádobí, rozdělat oheň a uvařit zeleninovou polévku. Kromě toho umím snadno rozeznat všechny rostliny a tvory, kteří se na našem ostrově vyskytují. Můj bratr je naopak pověřen nedělním obstaráváním potravin. Protože já ještě pořád nemám to srdce nic zabít.

Pak máme až do večeře volno. Můžeme malovat, trhat květiny, číst knížky z knihovny v obývacím pokoji, poslouchat desky nebo si hrát na skalách na břehu jezera. Kromě pondělí. To máme přísný zákaz.

Boy popadne kámen a několikrát uhodí perlína do hlavy, dokud se ryba nezačne třást. Poslední rána, oči znehybní. Pak odhodlaně uchopí kuchyňský nůž a rychle tvora bodne do srdce, což způsobí, že hned vykrvácí. Krátké a bezbolestné, přesně jak se to naučil. Je to jediný způsob, jak na ostrově přežít. Na druhou stranu jezera smí táta veslovat jen jednou za měsíc, když je úplněk vysoko nad stromy, aby udělal nejdůležitější nákupy ve vesnici strážců. Mouka, cukr, vejce, mléko a zrnková káva.

Podívám se na bratra. Ten se zakření, vyndá háček z rybí tlamy a hodí náš úlovek do plastového kyblíku ke pstruhům. Do mého milovaného kyblíku na písek, na kterém je myš v puntíkovaných letních šatech.

Je to moje jediná vzpomínka na náš útěk z Jižní země.

Znovu nahodím udici. Na karbanátky, které bude dělat máma k večeři, potřebujeme ještě jednoho perlína.

„Proč jsi to udělala?“ ptá se Boy do ticha. „Kvůli tobě máme po nedělní hře.“

„Riziko je hloupá hra,“ říkám stručně, protože mě narychlo nic lepšího nenapadá. Ve skutečnosti mám od dopoledne špatné svědomí, protože vím, jak moc se bratr na neděli těšil. „A kromě toho se máma zase brzo uklidní.“

„Ale teď musíme čekat celý týden!“

Na druhé straně jezera, ve stínu smrkového lesa, zaznamenám pohyb. Dva srnci klusající podrostem. Boy si jich taky všimne. Sledujeme, jak zvedají hlavy a ostražitě hýbou ušima, neustále připraveni k útěku. Na okamžik setrvají v klidu a vypadají jako olejomalba. Pak se podívají naším směrem a zavětří, jako by nás ucítili.

Boy hodí do vody kámen a srnci okamžitě zmizí v houští.

Bratr se ke mně otočí. „Dlouho jsem o tom přemýšlel, Juno. Až táta s mámou usnou, vydám se s veslicí přes jezero. Dnes v noci.“

„Zbláznil ses?“ zašeptám. „Všechny nás tím ohrozíš!“

„Ty to chceš přece taky.“

„Ne ne!“

Boy přimhouří oči a zkontroluje můj pravý ukazováček. „A co ta kresba pod tvojí matrací?“

Zatnu pěst. Musel najít obrázek, který jsem včera odpoledne nakreslila na velké skále. Jsou na něm domy, které se tyčí vysoko do nebe, stříbřitě lesklý pták kroužící nad mořem slunečníků, které vyrážejí jako pruhované houby z písku, a děti hrající si u vody.

Stromy jsem tam nenakreslila žádné.

„Sledoval jsem tě, Juno,“ říká Boy. Blíží se ke mně a mává mi před obličejem pravým ukazováčkem. Pak mi přitiskne prst na rty. „Lžeš!“ Nosní dírky mi zaplní kovový pach ryb. „Jestli prozradíš můj plán, ukážu ten obrázek tátovi.“

Ráda bych mu řekla, že se nenechám vydírat dvanáctiletým dítětem, nakonec všechny ty zákazy jsou přece jen pro naši bezpečnost, ale moje myšlenky najednou přeruší kvílení sirén.

Boy křičí. Odhodím rybářský prut, vyskočím, popadnu bratra za paži a společně běžíme přes písečnou cestu skrz malý kousek lesa do naší zeleninové zahrady. K domu už to je jenom pár metrů kolem vysokých stožárů s reproduktory. Ječivý zvuk sirén se mi zavrtává do uší. Zakopnu o násadu lopaty, Boy mě tahá zpátky na nohy. Máma stojí ve dveřích a s vytřeštěnýma očima tleská.

„Rychle, děti, rychle!“

Vtrhneme do chodby a hlavní dveře se za námi okamžitě s prásknutím zavírají. Máma je zabezpečí železnou tyčí a následuje nás do kuchyně. Táta už odstrčil jídelní stůl a sroloval koberec.

V podlaze zeje díra.

Boy leze jako první a za ním pod zemí mizí máma a táta. Udělám krok k poklopu.

„Sakra, Juno! Na co čekáš?“ křičí táta.

Srdce mi buší jako zvon. Blížím se k otvoru. Tělo mi zaplavuje horkost. Otírám si ruce o šaty a pokládám levou nohu na žebřík. Potom pravou.

„Rychle, pospěš si!“

Svírám železné stupně oběma rukama a slézám dolů. Přes nohy mi přejede závan chladu. Stále lezu dolů, až konečně špičkami prstů dosáhnu na zem. Táta se protlačí kolem mě a zavře nad námi těžký dřevěný poklop. Najednou je tma. Chlad našeho podzemního vězení mě obklopuje jako neviditelný plášť.

„Prosím, světlo!“ zašeptám a slyším tátu, jak sklepní poklop zamyká ocelovým šroubem.

„Sedni si ke mně, Juno,“ říká máma. Jdu po hlase přes celou místnost. Chytne mě za ruku a přitáhne si mě na klín. Přitulím se k ní a vyhřívám se v teple jejího těla. Chce se mi znovu do ní vlézt, zpátky, hluboko do jejího břicha.

„Zajištěno!“ volá táta. Pak slyším uklidňující cvaknutí vypínače. Žárovka se rozsvítí. Na mámině tváři vidím slzy.

„Zabijí nás?“ ptá se Boy, skrčený v rohu úkrytu, ruce obtočené kolem nohou.

„Musíme být zticha,“ šeptá táta a vzhlédne k poklopu. „Čtyři cizinci, oblečení v černém. Už jsou na jezeře.“

Táta bere ze stěny pušku a odchází doprostřed suterénní místnosti. Tam si sedá na vyřazené křeslo z obývacího pokoje. Na to zelené kostkované, ve kterém mi máma čítávala Malenku. Tenkrát, během těch prvních pár nocí, před praskajícím ohněm v krbu, když jsem nemohla usnout.

Táta kývne směrem ke mně. Chápu, co mi chce říct. Připlížím se k Boyovi a obejmu ho. Celý se třese.

Máma taky vstává a přechází k široké policové stěně naplněné nejdůležitějšími potravinami. Je tam přes padesát různých plechovek, košík čerstvých jablek a hrušek, pět láhví tvrdého alkoholu, tři pytle brambor, krabice dlouhých svíček, zápalky, nakládané ryby v zavařovacích sklenicích, plynový vařič a patnáct kanystrů s vodou. To jsou naše zásoby pro přežití na dva týdny. Máma vytáhne z police lékárničku a posadí se k nám na zem.

„Děti, co jsme se naučili?“ Otevře zelený plastový kufřík. „Co musíme udělat, když už nemáme žádné jiné východisko?“

„Aby nás nemohli mučit?“ dodá táta a znovu se podívá nahoru na zamčený poklop. Vytáhne z kapsy kalhot patronu a strčí ji do pušky.

„Váš otec na sebe před mnoha lety vzal velmi těžké břemeno, když svědčil před soudním tribunálem. Vybral si pravdu. A tím postavil spravedlnost nad naše rodinné blaho.“ Máma odklopí víko kufříku a otevře balíček s obklady. Nůžkami odstřihne čtvercový kus látky. „Jen díky jeho svědectví byli nejnebezpečnější zločinci Jižní země zatčeni a uvězněni na desetiletí.“ Máma si hadříkem utírá slzy. „Proto nás hledají po celém světě.“

„Chtějí se pomstít.“ Táta odjistí zbraň. „Na mně a mojí rodině.“

„Ale strážci ze Severní země nás přece stále chrání, ne?“ ptá se Boy a bere mě za ruku. Jeho prsty jsou vlhké a studené. Lehce mu je stisknu a představuju si teplé zlatavé světlo, jak proudí z mých paží do jeho těla.

„Samozřejmě, synku,“ odpoví máma a pohladí ho po vlasech.

„Tak proč tedy nepřijdou?“

„Bydlíme příliš daleko,“ odpovídám. „Trvá hodiny, než se k nám strážci z vesnice dostanou.“

„A je naše siréna vůbec tak daleko slyšet?“

„Ten alarm je jen pro nás,“ odpovídám. Někdy se Boy chová pořád jako batole. Stisknu mu ruku pevněji. „Abychom se všichni shromáždili v krytu, to přece víš!“

„Táta pak sirénu vždycky okamžitě vypne,“ říká máma a znovu sáhne do lékárničky. Teprve teď si uvědomím to ticho.

„Nebojte se, děti,“ zašeptá a odstrčí několik tub mastí, injekční stříkačky a obvazy. „Dokud nedorazí záchrana, táta nás bude bránit.“ Na okamžik zaváhá. Když vytahuje podlouhlou tubu s pilulkami, třesou se jí ruce. „Protože vy jste všechno, co máme.“

„Pokud nepřežiju jejich útok nebo se pokusí dostat k nám do krytu,“ táta si posune brýle na nose a znovu se podívá nahoru na poklop, „víte, co máte dělat, abyste se před nimi ochránili?“

„Juno a já si vezmeme prášky na uklidnění,“ říká Boy.

Srdce mi poskočí. To je moment, na který se těším nejvíc.

„Správně.“ Máma odšroubuje uzávěr. Boy a já k ní natahujeme ruce. Jenom jedna pilulka pro každého. Nejraději bych si pilulku, která má uklidnit naši duši, a navíc chutná líp než nejsladší třešně, dala hned do pusy.

Potom čekáme. Posloucháme ticho. Napínáme uši, jestli uslyšíme zvuk tříštícího se skla předních dveří. Nebo oken. Dýchám pusou. Počítám do deseti. Máma mi kouskem gázy setře z čela kapky potu. Nikdo neřekne ani slovo. Táta se dívá na hodinky. Zavřu oči a soustředím se na každý zvuk. Slyším, jak mi v hrudi buší srdce. Cítím dokonce i hučení v uších. Boy si přitáhne nohy blíž k tělu a opře si hlavu o moje rameno. Na předloktí cítím jeho horký dech. Zvláštní šelest. Pár metrů nad námi. Byly to kroky v kuchyni? Dostali se už cizinci na náš ostrov? Dívám se nahoru na nosné trámy, které táta připevnil ke zdi kovovými šrouby. Vybudování našeho krytu mu trvalo téměř půl roku. Teď tam visí spousta pavučin. Snáší se na nás jemný prach. Zavřu oči a prsty si ho setřu z víček. Když je znovu otevřu, vidím malé bílé tečky poletující sklepní místností. Vypadají jako tančící elfové, kteří přišli, aby nás ochránili.

„Jsem na vás velmi hrdý!“ volá táta a poplácává se po stehnech. „Byli jste skvělí jako vždy.“ Zvedne se z křesla. „Bylo to jen cvičení. Nebojte se, děti, k nám na ostrov žádní cizinci nepřijeli.“ Táta pověsí zbraň zpátky na zeď. „Vedli jste si opravdu dobře!“

Boy vydechne úlevou a pustí moji ruku. „Věděl jsem to celou dobu!“

Nevěřím mu. I když jsem taky doufala, že to byla jenom neohlášená zkouška připravenosti. Tak jako každý rok. Ale máminy opravdové slzy mě znejistily.

„Můžeme i tak?“ ptám se a pošilhávám po jantarově zbarvené pilulce ve svojí ruce. Máma přikývne. Už se chystám po ní sáhnout, ale táta nás přeruší.

„Ale nejdřív chci slyšet sedm přikázání.“

Okamžitě s Boyem začínáme vyjmenovávat pravidla, která umíme odříkat i ze spaní.

„Když přijde strýček Ole, musíme se schovat.“

„Nikdy nesmíme lhát.“

„Nikdo nesmí vstoupit do tátovy knihovny,“ řekne Boy a potutelně se na mě podívá. Přitom jediné, co jsem udělala, bylo, že jsem si z police s knihami vzala pár starých fotoalb a mámin oblíbený román Láska mého života ze série Juliette. Na jeho obálce je krásná žena a v náručí ji pevně drží tmavovlasý muž. Právě jsem si sedla za stůl a začala číst první kapitolu, když vtom se za mnou objevil táta. Lekla jsem se a jedna stránka knihy se trochu natrhla. Máma byla tak naštvaná, že od té doby máme přísně zakázáno vstupovat do tátovy pracovny. A mně to dodnes připadá hrozně nespravedlivé. Byla to opravdu jen maličká trhlinka.

„Jakmile zazní siréna, musíme okamžitě do krytu, ať děláme, co děláme.“

„Nesmíme jíst žádné neznámé plody,“ říkám a vzpomenu si na Boye, který ležel tři dny v posteli s horečkou a křečemi. Protože jsme z bezpečnostních důvodů nesměli zavolat doktora z vesnice, modlili jsme se každý večer k Bohu, aby to přežil. Krátce po Boyově uzdravení tak přibylo páté pravidlo.

„Vždycky musíme zabíjet rychle a bezbolestně.“

„A sedmé a nejdůležitější přikázání strážců: nikdo z nás nesmí opustit náš ostrov bez svolení alespoň jednoho z rodičů,“ říkám a zírám na Boye. „Jinak za to budeme oba potrestáni.“

„Abychom tak dávali pozor jeden na druhého,“ zasyčí Boy na oplátku.

„Výborně, děti!“ Táta je spokojený. „Teď si můžete vzít svou odměnu.“

Rychle si cpeme pilulky na uklidnění do pusy. Zavírám oči a nechávám si měkký obal se sladkou chutí zralých lesních jahod, černého bezu a třešní dlouho rozplývat na jazyku, než spolknu velkou pilulku, skrývající se pod obalem.

Přála bych si, abychom měli zkušební poplach každý měsíc.

Po večeři ležím ve své posteli, zírám do stropu a myslím na svého bratra. Hlasité odtikávání vteřinové ručičky budíku mě rozčiluje. Překulím se ke svému nočnímu stolku, na kterém mám hodiny, černý kámen pro štěstí, vyřezaného losa od táty a vázu s lučními květinami. Sleduju vteřinovou ručičku. Je půl dvanácté. Opravdu má Boy v plánu dnes večer porušit naše rodinné přikázání a veslovat na druhou stranu?

Stahuju přikrývku a nazouvám si pantofle. Když otevřu dveře a vstoupím do chodby v prvním patře, dveře vrznou. Boyův pokoj je na konci chodby, hned vedle koupelny. Plížím se k jeho dveřím. Dřevěná podlaha mi vrže pod nohama. Jestli se táta probudí a uvidí mě, vklouznu jednoduše do koupelny.

Opatrně stisknu kliku a vstoupím dovnitř. Podkrovní místnost voní vlhkým jehličím a mechem a na tváři cítím vánek. Dívám se na otevřené okno. Nocí se ozývá hlasité poplašné houkání sýčka. Rychle přiskočím k oknu a očima hledám břeh jezera. Měsíční svit tančí po hladině, která vypadá jako koberec jemně utkaný z diamantů. Můj pohled zabloudí k velkému kameni. A pak to objevím. Tátova loď je pořád u našeho mola. S úlevou se otočím k Boyově posteli.

Spí. Ve své panice jsem si toho vůbec nevšimla. Zavírám okno a klesám na kolena vedle jeho postele. Sepnu ruce, rychle odříkám otčenáš a poděkuju Bohu, že mě můj bratr nenechal na ostrově samotnou. Vstanu a přetáhnu mu přikrývku přes ramena. Chvilku ho pozoruju, jak spí. I když si nejsme nijak zvlášť podobní, nosíme v sobě stejnou touhu.

Ale už brzy, bratříčku, se společně pustíme do dobrodružství a prozkoumáme zakázaný svět tam venku. To ti slibuju.

Bez ohledu na to, kolik cizinců na nás číhá.

3

Dnes je pondělí. Den strýčka Oleho. Nabírám si velkou misku teplé ovesné kaše. Minule unás zůstal celé dvě hodiny ajá jsem se předtím zapomněla nasnídat. Čekali jsme sBoyem netrpělivě vnašem krytu, zatímco můj žaludek kručel jako vzteklá divoká kočka. Strýček Ole si nás kvůli tomu málem všiml.

Když se ten starý muž poprvé objevil na ostrově, ještě jsem si hrála spanenkami. Měl černý širák aplášť do deště.

Dobře si vzpomínám, jak jsem stála uokna azvědavě pozorovala malý motorový člun vynořující se zmlhy. Máma mě ale rychle odtáhla aběžela se mnou do ložnice. Tam jsme se na několik hodin ukryly do skříně. Dnes už chápu mámino rozčilení astrach. Nemohla tušit, že strýček Ole není cizinec.

Od té doby knám strýček Ole přijíždí každé pondělí přes jezero anosí tátovi poštu anoviny. Pro jistotu se pořád schováváme, ikdyž víme, že ten starý muž je jen neškodný vesničan. Ale není to strážce – ti jsou jediní, kterým můžeme opravdu věřit.

Spěchám, vypláchnu zmisky poslední zbytky kaše aumyté nádobí ukládám do skříně.

„Jdeš se mnou na skálu?“ zašeptám Boyovi, který leží na pohovce alistuje vpřírodovědné knize.

„Ale strýček Ole tady přece bude každou chvíli,“ odpovídá Boy, aniž by vzhlédl. „Jak zní první přikázání? Vpondělí nesmíme ven.“

„Jen na chvilku,“ řeknu audělám pár kroků kbratrovi. „Budeme opatrní. Prosím!“

Vzhlédne od knihy ajá zvednu obočí. Boy okamžitě pozná, že mám něco na srdci, aknížku zavře. Nazujeme boty avyběhneme na zahradu. Vzduch je vlhký achladný. Slunce je pořád nízko nad lesy, na listech salátu vzeleninovém záhonu leží ještě ranní rosa. Běžíme dál, po písečné cestě malým kouskem lesa, dokud se před námi neobjeví obrovská skála. Stojí opuštěně na břehu jezera, jako by ji tam zapomněl troll při hře smíčem. Rychle vyšplháme až na vrchol asedneme si na vyhlídkovou plochu.

Dívám se dolů na hnědočerné lesní jezero anaše nohy visí několik metrů nad vodní hladinou. Jezero dnes kupodivu nevypadá vůbec nebezpečně, ale naopak velmi přitažlivě, skoro magicky.

Kolem nás proplouvá štěbetající kachní rodina ajá mám chuť skočit do vody aplavat. Jak ráda bych zkusila doplavat až druhou stranu, ale bohužel jsme se to nikdy nenaučili.

„Díky, že jsi neodešel,“ řeknu apoložím ruku na Boyovo rameno. „Včera vnoci.“

Boy skloní hlavu. „To bylo jenom kvůli tomu pitomému poplachu. Vyděsilo mě to. Ataky, opuštění ostrova je proti sedmému přikázání. Nechtěl jsem, abys kvůli mně byla potrestaná. Byl to hloupý nápad.“

„Ne,“ řeknu ahodím do vody kámen, který váží stejně jako ten vmém žaludku. „Měl jsi pravdu. Skresbou pod mojí postelí ise svou domněnkou.“

Zvedne hlavu.

„Taky bych chtěla opustit ostrov. Alespoň na jeden den.“

„Odkdy?“

„Někdy mám takové zvláštní sny. Ovysokých budovách, lidech pod barevnými slunečníky adětech, hrajících si na pláži. Připadá mi to jako vzpomínka. Zté doby, zJižní země. Víš, já myslím, že náš ostrov jednoduše nemůže být všechno.“

„Tak proto jsi nám zkazila nedělní hru?“

„Taky tě přece zajímalo, proč na hrací desce není Severní ani Jižní země.“

Boy se zamyšleně dívá přes vodu. Vypadá starší, dospělejší. Určitě ne na dvanáct. „Myslíš, že Ontario aAustrálie opravdu existují?“

„Ráda bych to alespoň zjistila.“

„Aco když tě při tom chytí cizinci?“

„Proto musíme být opatrní.“

„My? Juno, odsud se nemůžeme dostat!“ zasyčí Boy avytrhne ze skalní štěrbiny trs trávy. „Strážci nám to zakázali. Kromě toho by máma státou umřeli strachy. Ataky by nás hledali, na druhé straně jezera iv celé Severní zemi. Představ si, co by snámi cizinci udělali, kdyby nás chytili. Chceš to riskovat?“

„Mohli bychom napsat dopis aslíbit mámě, že se večer vrátíme.“

„Předpokládejme, že tvůj úžasný nápad se vzkazem zafunguje,“ obrátí se na mě Boy, „ale jak bychom se tam, na druhé straně, měli bránit? Tátovou zbraní?“

To mě taky napadlo. Ale ten plán jsem zavrhla, protože sní neumím zacházet. „Nějaký způsob už najdeme.“

Najednou zaslechnu rachot motorového člunu strýčka Oleho. Zdá se, že od našeho ostrova už není daleko.

„Sakra! Rychle dolů!“ Cítím, jak se mi zrychluje tep. Doufám, že si nás nevšiml. Rychle šplháme dolů aběžíme zpátky do domu. „Proč je tu dnes tak brzo?“ lapám po dechu. Boy mě předbíhá ao chvíli později mizí mezi smrky. Hrozně mě pálí levá noha, vyčerpaně se zastavím adívám se na koleno. Krvácí to. Musela jsem si ho odřít cestou ze skály. „Počkej na mě!“

Opřu se rukama ostehna advakrát se zhluboka nadechnu. Bolest sílí. Otočím se ke skále aleknu se. Člun strýčka Oleho je přivázaný kmolu, takže Ole už musí být na ostrově akráčet knašemu domu. Ale ještě snad nemůže být tak blízko. Strýček Ole potřebuje při chůzi hůl. Táta nám vysvětlil, že má problémy se zády. Nemůžu jít domů předním vchodem, mohl by mě vidět.

Rozhodnu se pro zadní dveře, které vedou do spíže vkuchyni. Přeskakuju hromadu dříví autíkám. Ještě slyším, jak se otevírají přední dveře, apak tátův rozzlobený hlas. Boy je tiše pokárán aposlán do svého pokoje za to, že byl venku. Přitom je to všechno moje chyba.

Už jsem uzadní části domu aopírám se ozeď. Zhluboka se nadechnu apřikrčím se kzemi. Do dlaně se mi zarývá kámen, zatínám zuby. Když si pospíším, ještě to domů stihnu.

„God morgon. Dnes jste na mojí okružní cestě první,“ slyším strýčka Oleho tlumeně přes okno, zatímco ztěžka dosedá na židli. „Sovit gott?“

„Už chceš jít?“