Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Christina Myers

Bláznivá jízda

Z anglického originálu The List of Last Chances, vydaného nakladatelstvím Caitlin Press v Kanadě v roce 2021, přeložil Jiří Chodil.

Vydala GRADA Publishing, a. s.
pod značkou METAFORA
v Praze roku 2023
jako svou 8939. publikaci.

Redakce Dana Chodilová
Korektura Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © 2021 Christina Myers
Published by Caitlin Press, Canada
Translation © Jiří Chodil, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-752-8 (ePub)
ISBN 978-80-7625-751-1 (pdf)
ISBN 978-80-7625-286-8 (print)

Můj plán na cestu:

1.Ukázat Ruthii tenhle seznam (*přesvědčit ji?)

2.Nerozbrečet se, až pojedeme přes most Konfederace

3.Přečíst (nebo si znovu přečíst) tři kanadské spisovatele

4.Napsat báseň

5.Namočit si nohy v Tichém oceánu

6.Opít se (panáky?)

7.Vyfotit se na každé hranici mezi provinciemi

8.Něco ukrást

9.Zastavit se na kontinentálním rozvodí (dá se to? kde to vůbec je?)

10.Znovu navštívit chatu v Sand Bay

11.Navštívit Drumheller

12.Co nejčastěji se koupat

13.Jít si zatančit

14.Koupit si cestou místní umělecký předmět

15.Poznat nové lidi

16.Podívat se na nejvyšší příliv (*penisová skála)

17.Pozorovat západ nebo východ slunce na vrcholu hory v Britské Kolumbii

18.Navštívit nějaký sexshop a koupit si něco legračního

19.Pořídit si nový účes

20.Alespoň jednou si užít skvělý sex

21.______________

Pro moji mámu, která mi vždycky tvrdila, že to dokážu.

KAPITOLA 1

Jenom zlomek vteřiny předtím, než se ozval křik, cvakl v zámku klíč.

„Ruthie! Hej, Ruthie, vstávej. Todle musíš vidět.“

Jules za sebou zabouchla dveře a praštila s klíči o stůl, takže kov se zařinčením narazil do skla. Pevně jsem stiskla víčka.

„Ruthie. Ježíši, ty ještě furt spíš?“

Byla jsem celá zavrtaná pod dekou, i s hlavou, ale přesto jsem věděla, že se nade mnou tyčí jako Eiffelovka. Čekala. Z jejího hlasu jsem slyšela nesouhlas a bylo mi jasné, že se jí zračí určitě i ve tváři. Zasténala jsem. „Jules, prostě… ne.“

Neměla jsem sílu vymýšlet, jak má ta odpověď pokračovat. V puse jsem měla sucho, hlava mi třeštila a záda mě bolela od toho, jak jsem už tolik týdnů spala na Julesině starém a pořádně boulovatém gauči. Tušila jsem, že někde na podlaze vedle mě leží prázdná láhev od vína, a nebyla jsem si úplně jistá, jestli jsem tam nenechala i skleničku. Vlastně jsem si ale nebyla tak moc jistá ani tím, že jsem nějakou skleničku vůbec použila. Znovu jsem zasténala.

„Tentokrát neodejdu,“ zavrčela. Nedělala si legraci, v jejím hlase zaznělo něco nového a děsivého – nadšené odhodlání. „Budu tu stát, dokud se neposadíš a nepodíváš se na to. Musím ti něco důležitého ukázat.“

Vydržela jsem to ještě třicet vteřin, ale poté co si začala odkašlávat, a to stále hlasitěji a hlasitěji, jsem to vzdala a vykoukla zpod deky. Do očí se mi bolestivě zařízlo světlo, pronikající sem oknem na druhé straně místnosti. Obloha byla modrá, mraky se převalovaly v líném vánku. Představovala jsem si, jak to tam venku voní po oceánu. Stejně jako to vždycky vonělo o některém z těch dokonalých pozdně letních odpolední tady na Ostrově Prince Edvarda: teple a uklidňujícím způsobem, ale už také s příslibem svěží vůně blížícího se podzimu.

Ve skutečnosti jsem ale vlastně doopravdy nevěděla, jak to tam voní. Nemohla jsem to vědět, spoléhala jsem se totiž jen na paměť a namlouvala si, že si něco takového dokážu představit. Julesin byt jsem totiž neopustila už nejméně týden. Možná deset dní.

„Našla jsem pro tebe práci,“ zařičela Jules a nastrčila mi do zorného pole kus papíru, takže jsem najednou modrou oblohu a mraky neviděla. „Našla jsem pro tebe práci. Tohle teď budeš dělat. Je to perfektní. Je to přesně to, co potřebuješ.“

Snažila jsem se neobrátit oči v sloup. Posledních šest měsíců jsem od spousty spolupracovníků, přátel, šéfa (teď už bývalého, ale dělal, co mohl, aby mě v zaměstnání udržel co nejdéle) a členů rodiny slyšela hromadu dobře míněných rad – tedy, pokud jsem se uráčila jim zvednout telefon – pořád dokola mi vysvětlovali, co „potřebuju“. Nikdo ale nevěděl, co potřebuju skutečně. Ani já jsem nevěděla, co potřebuju, proboha. „Dobře, díky. To je skvělé. Opravdu si toho vážím. Podívám se na to,“ zamumlala jsem a neurčitě kývla Julesiným směrem.

Nemyslela jsem si, že je to skvělé, nevážila jsem si toho a s naprostou jistotou jsem věděla, že se na to nepodívám.

Jules to pochopitelně věděla také. Našpulila rty a posadila se na vzdálený konec pohovky, čímž mě donutila uhnout jí nohama.

„Nenechám tě být, dokud si to nepřečteš. Celé. A pak napíšeme tomu chlapovi, co to nechal otisknout. Budu tu sedět celý den a čichat tvůj smradlavý dech po víně, dokud to neuděláš. Nedělám si legraci,“ zamračila se. „Mimochodem, máš obočí jako ježibaba. Měla by sis to nechat upravit. Teda, měla sis to nechat upravit,“ pokusila se najít přesnější vyjádření pro to, co chtěla říct, „asi tak před třemi týdny.“

Zírala na mě a čekala.

„Tak jo, dej to sem,“ odsekla jsem. „A na obočí kašlu. Jestli sis nevšimla, tak mě nezajímá nic. Vůbec nic.“

Jules se konečně usmála. „Tak si najdi na krizi středního věku gauč u někoho jinýho. Ale nejdřív si přečti tohle. Je to perfektní, Ruthie. Je to prostě perfektní.“

Pomalu to slovo „perfektní“ vyslovovala, mazlila se s ním a nechala ho na závěr dramaticky zarezonovat: to „TNÍ“ na konci bylo jako jemná, něžná čepička na nejsladčeji znějícím slově všech dob. Podala mi papír a já se na něj zadívala dosud kalnýma očima.

HLEDÁME: Zkušenou pečovatelku pro doprovod starší klientky autem z New Annanu do Vancouveru. Musí mít platný řidičský průkaz a umět řídit minivan. Úspěšná uchazečka bude pomáhat klientce při vyklizení stávajícího bydliště a poté ji odveze k její rodině do Vancouveru. Ubytování, strava a další náklady na cestu budou hrazeny, stejně jako náklady na zpáteční letenku/cestovné. Musí být přátelská a výkonná a musí poskytovat klientce dobrou společnost a podporu před cestou, během cesty a v případě potřeby i přes noc. Požadujeme reference a upřednostňujeme uchazečky s více než pětiletou praxí v poskytování domácí péče. Přihlášku se životopisem zašlete Davidovi na adresu d.march@tripp-engineering.com.

Přečetla jsem si to podruhé a pak to celé ještě jednou přelétla očima. Kousla jsem se do rtu a znovu si uvědomila, jak hrozně mi páchne z pusy. Chtěla jsem si lehnout zpátky na gauč a nemyslet na práci, kterou Jules považovala za per-fek-TNÍ. V poslední době jsem se nedokázala dostat ani do obchodu s potravinami, natož abych přejela přes celou zemi. Jules se zvedla a čekala a já se snažila tvářit tak, aby to působilo dojmem, že o té myšlence uvažuju.

„Nechci to dělat,“ vzdala jsem se nakonec a vrátila jí papír, aniž bych se na ni podívala.

„Já vím, že nechceš. Ale musíš.“

„Ne, nemusím.“ Odhodila jsem zbytek přikrývky a vstala. Láhev od vína zařinčela o dřevěnou podlahu, jak jsem ji přitom nakopla. Pořád jsem na sobě měla běžecké kalhoty a tričko, které jsem si oblékla včera. Oprava: předevčírem. Bolelo mě celé tělo. Bolela mě hlava. Nejvíc ze všeho mě bolelo srdce, ne nějakým poetickým způsobem, ale skutečnou fyzickou bolestí na hrudi. Nemohla jsem dělat cokoli, dokonce ani ty nejjednodušší každodenní úkony, natož jet z jedné strany Kanady na druhou. Jak bych to dokázala, když jediné, co jsem chtěla, bylo si lehnout a už nikdy nevstat?

„Já to neudělám, Jules.“

„Ale…“

„Já to neudělám.“

„Ale nemyslíš si, že…,“ začala znovu.

„Ne, nemyslím,“ vyštěkla jsem. „Ježíši, prostě… mě nech na pokoji.“

Obešla jsem ji a zamířila ke koupelně. „Jdu se osprchovat.“

„Dobrý nápad, smrdíš jak tátova pramice,“ pronesla nevzrušeně. „Začnu pracovat na tvém životopise.“

Vztekle jsem na ni namířila prstem, neschopná přijít na správnou odpověď, dobelhala se přes malý byt do koupelny, aniž bych se ohlédla, jestli mě přitom sleduje, a zabouchla za sebou dveře. V žádném případě jsem se o tu práci nehodlala ucházet. Ne teď. Vlastně nikdy.

Vlezla jsem pod proud horké vody a rozbolely mě kosti. Cítila jsem se na osmdesát, ne na osmatřicet. Záda mě bolela od spaní na gauči, oči jsem měla unavené a opuchlé z toho, co se stalo každodenním rituálem – začínala jsem pít příliš brzy, zůstávala jsem vzhůru příliš dlouho a spala přes den. Kůži jsem měla horkou a napjatou, ještě pořád jsem byla celá rudá z toho, jak jsem předešlý večer – a všechny předchozí večery už od února – příliš pila. Nebylo nic divného, že mě to napadlo zrovna ve chvíli, kdy jsem byla ve sprše, protože ten den jsem se taky sprchovala. Zrovna jsem tehdy zavírala vodu a začala si balit vlasy do ručníku, když jsem zaslechla ten nejtišší zvuk, jaký se mohl v bytě ozvat: cvaknutí otevíraných dveří a pak druhé cvaknutí, to když se zavřely. Jack přišel domů dřív, pomyslela jsem si. A pak, když jsem uslyšela další tiché zvuky: A zapnul televizi.

Usmála jsem se a promýšlela plán, který se mi začal formovat v hlavě, zatímco jsem se tiše utírala. Bylo to dokonalé, opravdu. Sama jsem přišla domů dřív, což byla součást hry, kterou jsem vymyslela na oslavu Valentýna. Jack Valentýna nesnášel, odmítal chodit na večeři nebo dokonce do kina, stěžoval si na dlouhé fronty a davy lidí v „den nuceného konzumu“. Takže jsem šla koupit jeho oblíbené jídlo (steak, chřest a bramborovou kaši) a přišla domů dřív, abych ho překvapila. Plánovala jsem, že až se vrátí z práce, budu naparáděná, učesaná a jídlo bude uvařené. Teď to ale vypadalo, že si stejný plán podle všeho vymyslel i on. Rozhodla jsem se vynechat tu část „naparáděná, učesaná a jídlo bude uvařené“, ale to byly koneckonců ty nejméně podstatné části plánu. Mohli jsme rovnou přejít k mnohem zábavnějšímu bodu. Po špičkách jsem došla ke dveřím koupelny, stiskla kliku tak pomalu a tiše, jak jsem jen dokázala, a nechala ručník sklouznout na zem. Obecně se za své nahé tělo spíš stydím, ale tehdy jsem sama sebe přesvědčila, no co, je přece Valentýn, a tak jsem otevřela dveře, vyšla ven, prsty se rozcuchala jako nějaká showgirl, zavrtěla zadkem a zakroužila rameny, aby mi začala poskakovat prsa – takový záměrně polokomický, polosexy manévr.

A na gauči ležel polonahý Jack a zmítal sebou jako chobotnice na suchu. Podobně jako ona měl i on osm končetin – čtyři ruce, čtyři nohy –, aspoň to tak vypadalo. A zvuky, o kterých jsem si myslela, že jsou z televize – že to tiše žvatlají protagonisté seriálů jako Zákon a pořádek nebo Maury –, byly ve skutečnosti sténání a chichotání. Dívčí sténání a dívčí chichotání. A pak nastalo ticho – naprosté, neslyšitelné ticho, jež jako by bylo schopno pohltit jakýkoli zvuk, který by se ozval (ne že by se tedy doopravdy ozval, jestli mi rozumíte). A potom se na mě otočily dva páry očí.

Jediné, co jsem dokázala říct, bylo: „To mě vojeď.“

O ojíždění se tu mluvit dalo. Ale o mně ne, aspoň jsem si byla dost jistá tím, že ta ženská na gauči nejsem já. Zato Jack tady zrovna nadšeně klátil prodavačku z květinářství pod naším bytem.

Vyšla jsem z té jiné, Julesiny koupelny s ručníkem omotaným kolem těla a druhým okolo hlavy. Jules seděla u kuchyňského stolu s otevřeným notebookem.

„Ukaž mi ještě jednou ten inzerát,“ zavrčela jsem, aniž bych se na ni podívala. Ušklíbla se a přísahám, že jsem viděla, jak doslova poskakuje na židli, když mi ho podává. Vyhnula jsem se pohledu na ni, místo toho jsem se zamračila a vytrhla jí ho z ruky silou větší, než bylo nutné.

Poskládala mezitím přikrývky a urovnala polštáře na pohovce, láhev od vína zmizela a posuvné dveře na balkon byly otevřené, aby se dovnitř dostal čerstvý vzduch. Cítila jsem, jak mě na vlhké kůži šimrá vánek, a otřásla jsem se. Posadila jsem se na jeden konec pohovky a znovu si přečetla text na kusu papíru.

„Kde jsi to vzala?“ zeptala jsem se.

„Bylo to na nástěnce v práci.“

Obě jsme s Jules pracovaly pro Jako u maminky, agenturu domácí péče o seniory, jež po celém ostrově rozmisťovala pečovatelky ke klientům, kteří potřebovali pomoc ve svých domovech. Technicky vzato pro agenturu pracovala Jules. Já jsem tam sice předtím pracovala víc než devět let, ale v posledním půlroce jsem tolikrát telefonovala, že jsem nemocná, až mě šéf nakonec vyhodil. Gilbert se přitom tvářil smutně a zahanbeně, ale odhodlaně. Nejspíš doufal, že mě šok z vyhazovu (a s ním spojená náhlá ztráta příjmu) vytrhne z mého rozpoložení. Nezabralo to.

„Gilbert mi o tom povídal,“ pokračovala Jules. „Prohlásil, cituju: ‚Právě jsem dostal zajímavou žádost, je na nástěnce. Nikdo ji zatím neviděl, takže si nikdo nevšimne, když ji stopíš. Je to pro Ruthii.‘ Tak jsem se tam šla podívat a strčila jsem si to do kabelky.“

Když jsem to slyšela, sevřelo se mi hrdlo. Chudák Gilbert, pořád se snažil všechno napravovat i za mě. Dokázala jsem si představit, jak se tvářil, když to Jules říkal: Pro Ruthii. Nejspíš se smutným, unaveným výrazem v očích, jako starší bratr, který má starosti a je zklamaný zároveň.

Znovu jsem si prohlédla inzerát. Bylo těžké oponovat Jules, že není, jak tvrdila, perfektní. Jídlo a ubytování, několik týdnů cestování, které mě odvede pryč z Ostrova a od Jacka (a Julesina gauče, i když zatím nenaznačila, že by jí moje přítomnost vadila), ovšem nijak zvlášť nenasvědčoval tomu, že by z něho koukala i slušná výplata a nějaké ty peníze na spořicím účtu, až to celé skončí.

„Já nevím,“ zamumlala jsem.

Jules podrážděně odfrkla a vykulila oči. „Co nevíš? Že potřebuješ práci? Že potřebuješ vypadnout a zkusit něco nového? Že potřebuješ i jinou činnost než sledovat Soudkyni Judy a vypít denně flašku vína?“ Zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Ruthie, něco se musí změnit. Nemůžeš takhle pokračovat donekonečna. Život tě hodil do sraček, stálo to za hovno, obrečela jsi to, není to fér a není to snadný, ale no tak co už…? Je ti čtyřicet. To budeš zbytek života kňučet nad tím, že ti ten kretén Jack zavčasu předvedl, jakej je kretén?“

„Ne,“ odpověděla jsem. Nevěděla jsem, co na to říct. Měla pravdu. Skoro ve všem. „Není mi čtyřicet,“ prskla jsem, když mě konečně napadlo, že tím bych ji mohla odpálkovat. „Je mi osmatřicet.“

Zírala na mě s jedním obočím zvednutým v očekávání, že řeknu víc.

„Jules,“ vzdychla jsem. „Podívej, jde o to, že pracuju na jednom místě už asi deset let. Ani nevím, kde mám nějaký životopis, a stejně už je tak starý, že bych musela začít od začátku. To by trvalo věčnost. Ten chlap někoho potřebuje hned teď. A já vypadám hrozně a nemám co na sebe. Takhle přece nemůžu jít na pohovor. A… a taky jsem přemýšlela, že bych možná měla zajet za našima.“

To poslední jsem jen tak plácla, ale znělo to dobře, jako bych snad měla nějaký plán. Tedy jiný plán než dřepět zalezlá v tomhle bytě.

„Můžeš za nimi zajet, až se vrátíš. Nebudeš pryč šest let a nebudeš muset kvůli tomu lézt přes Himálaje. A něco, co si vezmeš na ten pohovor na sebe, ti najdeme. A co se týče toho životopisu, tak koukej!“ Otočila ke mně notebook, abych viděla na obrazovku. I z místa, kde jsem seděla, jsem rozpoznala interaktivní formulář pro tvorbu životopisu. Jules navíc v ruce držela manilovou složku.

„Gilbert měl ještě tvůj starý životopis spolu se záznamy o všech tvých klientech. Dal mi to všechno. Nový už mám pro tebe skoro napsaný.“

Usmála se na mě, spokojená sama se sebou, a otočila se zpátky ke klávesnici. Snažila jsem se udržet zamračený výraz ve tváři a zoufale se pokoušela vymyslet dalších pár dobrých výmluv, jak se všemu vyhnout, ale navzdory tomu jsem se trochu usmála a přistoupila blíž. Julesině nadšené snaze mi pomoct se dalo těžko odolat. Měla jsem štěstí, že mi po tom všem zůstala. V podstatě jsem jí okupovala část bytu, aniž bych jí dala šanci se k tomu vyjádřit, žila jsem tu už několik měsíců, a ona si ani jednou nepostěžovala. Tedy kromě toho, že mě upozornila, když jsem už opravdu hodně, hodně potřebovala sprchu. Poslouchala, když jsem se vztekala. A víckrát, než jsem si chtěla připomínat, mě přišla po špičkách uprostřed noci zkontrolovat, přitáhla mi deku k bradě a nechala mi ruku na rameni, zatímco jsem předstírala spánek a odmítala se před ní rozplakat.

Nervózně jsem polkla. „Nejspíš mě nevezme,“ zamumlala jsem.

„Uvidíme,“ odpověděla.

„Nikdy jsem nejela tak daleko,“ namítla jsem.

„Nemusíš to zvládnout všechno najednou. Ber to jeden den po druhém.“

„Nemám ani kufr,“ postěžovala jsem si.

„Můžeš si půjčit můj.“

„Někdy tě nesnáším,“ oznámila jsem jí a snažila se nesmát, ale nedařilo se mi to.

„To není pravda,“ odsekla mi. „Miluješ mě a vždycky budeš. Teď se obleč a dokončíme ten životopis. Do sedmi musím být u pana Johnsona kvůli jeho lékům a chci, aby tenhle životopis odešel mailem, než půjdu.“

Užuž jsem otvírala pusu s návrhem, že ne, že bude úplně stačit poslat to jindy, zítra, za týden, za rok, nikdy. Ale zarazila jsem se a sledovala ji, jak píše a listuje mými papíry. Na tváři se jí objevil drobný úsměv. Zhluboka jsem se nadechla a vstala, abych udělala to, co mi nařídila: oblékla se. Začni tím, pomyslela jsem si, to bude zatím stačit.

Pět minut po půl sedmé večer jsem stiskla tlačítko „odeslat“ a mail adresovaný na d.march@tripp-engineering.com, ke kterému byl přiložen můj životopis, motivační dopis a seznam referencí, odlétl kamsi do kyberprostoru. Poslouchala jsem, jak si počítač pochrochtává, zatímco mě vydává světu napospas, a cítila jsem, jak mi po těle přebíhá vlna úzkosti. Jako kdyby mi najednou bylo současně strašné horko i strašná zima.

Tuhle práci jsem nechtěla. Zoufale jsem o ni stála. Bylo mi jedno, že můj životopis není dost dobrý. Modlila jsem se, aby ho ten kdosi, kdo si ho bude číst, považoval za skvělý. Nechtěla jsem opustit Ostrov. Chtěla jsem se odsud dostat tak daleko, abych si nepamatovala, co se tu stalo.

Jules popadla kabelku, a než zamířila na schůzku s panem Johnsonem a jeho léky na vysoký tlak, cestou ke dveřím mě objala. „Je to příliš dokonalé na to, aby to nevyšlo. Je to osud,“ prohlásila a mrkla na mě, když mizela na chodbě.

Možná, pomyslela jsem si. Jules byla fanynkou spiritismu, četla si horoskopy ve víkendových přílohách novin, aby nahlédla do své budoucnosti. Vedle postele měla hromádku knih „podle skutečných událostí“ plné duchů a únosů mimozemšťany a životopisy slavných senzibilů. Často tvrdila, že má pro tyhle věci „cit“. Když ji bolely zuby, bylo to prý znamení, že se blíží něco zlého. Když uviděla černou kočku, bylo to naopak dobré znamení. Naposledy, když zahlédla černou kočku, mi tak oznámila, že se blíží něco dobrého. Namítla jsem, že kočku přece viděla ona, a pokud to tedy vůbec něco znamená, tak určitě její štěstí, ne moje. A vůbec, nemají černé kočky nosit spíš smůlu? Jenže ona trvala na svém: stane se něco úžasného.

Právě teď bych se spokojila s penězi, které by mi stačily na zaplacení všech účtů – zázraky mohly počkat.

Vzala jsem do ruky dálkový ovladač od televize, ale než jsem stačila stisknout tlačítko, zabzučel mi telefon. Vrhla jsem na něj nepřátelský pohled, předpokládala jsem spam. Nikdo z bývalých spolupracovníků a přátel mě už dávno nikam nezval.

Byla to ale odpověď na můj mail a životopis.

„Ježíšmarjá. Moc ti to netrvalo, než jsi došel k závěru, že mě nechceš,“ zabručela jsem si pro sebe a klikla na zprávu.

Vážená paní MacInnesová, děkuji Vám za zprávu. Právě jsem si prohlédl Váš životopis a prošel Vaše pracovní záznamy a uvítal bych možnost si s Vámi promluvit. Pokud bych nabyl dojmu, že se k sobě hodíme, mohl bych zítra začít prověřovat Vaše reference. Chci se proto zeptat, jestli jste k dispozici? Uvědomuji si, že je to hodně narychlo, ale rád bych pokročil v přijímacím procesu co nejdříve.

S pozdravem, David March

Do prdele. Sakra, sakra, sakra. Počítala jsem s tím, že budu mít pár dní na rozmyšlenou, a to za předpokladu, že by o mě vůbec měli zájem. Chtěli si se mnou ale promluvit hned teď! Uvažovala jsem, jak se z toho vyvléknout. Mohla jsem třeba předstírat, že jsem si jeho odpovědi nevšimla. Ale to by nebyla zrovna nejlepší známka zdatnosti a profesionality.

Odpověděla jsem:

Pane Marchi, děkuji za Váš zájem a rychlou odpověď. Také bych si s Vámi ráda promluvila. Moje telefonní číslo je uvedeno nahoře v životopise. Klidně mi zavolejte kdykoli během večera.

Stiskla jsem „odeslat“. Vžuuuuum.

O chvíli později se ozvalo „pink“ a přišla odpověď:

Paní MacInnesová, pokud by to bylo možné, dal bych přednost videorozhovoru, třeba přes Skype nebo FaceTime. Dejte mi vědět, co je pro Vás nejvhodnější a jak se s Vámi spojit. S pozdravem, David.

Dvakrát kurva a třikrát kurva! Videorozhovor? Podívala jsem se na svoje tričko – v tomhle bych nešla ani do posilovny. A s vlasy jsem kromě vyčesávání zacuchaných pramínků, zatímco Jules pracovala na mém životopise, neudělala vůbec nic.

Dobrý den, pane Marchi, ano, to by šlo. Moje spolubydlící má na svém notebooku FaceTime, takže na konci tohoto mailu uvedu její kontaktní údaje. Šlo by to o půl osmé?

Podívala jsem se na hodiny. To by mi dávalo něco přes půl hodiny na přípravu.

Pink. Jeho odpověď:

Paní MacInnesová, v 19:30 mi to vyhovuje. Prosím, říkejte mi Davide. Brzy na viděnou.

O půl hodiny později jsem byla tak reprezentativní, jak jsem toho byla schopná. Tmavě hnědé vlasy jsem si stáhla do drdolu a oblékla jsem si Julesinu halenku, která byla dostatečně velká, aby se hodila i na můj objemnější hrudník a ramena, k tomu jsem si vzala malé diamantové náušnice (vánoční dárek od kreténa Jacka před pěti lety, který jsem za posledních pár měsíců několikrát málem hodila do záchodu). Julesin notebook jsem naaranžovala tak, aby mě kamera zabírala v pokud možno lichotivém světle a obraz za mnou byl o něco poutavější než jenom kout kuchyně. Otevřela jsem FaceTime a byla jsem připravená.

A pak jsem čekala. Vzpomněla jsem si na černou kočku a vyslala modlitbu, aby se její znamení týkalo právě této chvíle a mě, i když jsem si byla celkem jistá, že modlitba je obecně stejně zbytečná a nesmyslná jako černé kočky a všechna dobrá znamení.

Srdce se mi rozbušilo. Znovu jsem zkontrolovala čas. Posunula jsem se na židli. A právě v tu chvíli jsem si to uvědomila:

Chci tuhle práci tak, jako jsem už hodně dlouho nic nechtěla.

KAPITOLA 2

Když se počítač rozezpíval znělkou oznamující příchozí hovor na FaceTimu, doslova jsem na židli poskočila acelým tělem mi projela dávka adrenalinu. Vhlavě se mi něco rozkřičelo ajako bych sama sebe viděla zvenčí pod zvětšovacím sklem– něco podobného se mi stává pokaždé, když mám třeba pronést projev na svatbě nebo když zakopnu apřed úplně cizími lidmi sebou praštím ozem. Panika smíšená se strachem apodbarvená rozpaky. Počítač dál trylkoval, já strnule zírala na obrazovku achvíli to trvalo, než jsem si uvědomila, že pokud něco neudělám, volající zavěsí. Nakonec jsem stiskla tlačítko ahovor přijala. Obrazovka se změnila zčerné na rozostřenou změť světel abarev. „Haló?“ Zreproduktoru se ozval hlas, hluboký, tichý, dostatečně pevný aklidný, aby mi pomohl alespoň trochu zmírnit paniku.

„A-ahoj,“ zakoktala jsem se amůj hlas mi samotné připomínal žabí kvákání, jako bych snikým nemluvila už celé měsíce– což technicky vzato nebyla tak úplná nepravda.

„Paní MacInnesová?“

„Ano, to jsem já,“ odpověděla jsem azněla jsem zmateně. Napadlo mě, jestli jsem přípravu moc neuspěchala ajestli na něj teď působím ne jako „dosti vhodný materiál pro zaměstnání“, ale spíše jako „pobuda, kterému je třeba se vyhnout“.

„Nevidím vás,“ oznámil mi.

Podívala jsem se na obrazovku. Všechno bylo stále rozmazané, jako by se wifina ne ane chytnout.

„Já vás taky pořádně nevidím,“ odpověděla jsem mu. „Všechno je rozmazané.“

„Počkejte.“

Rozmazaná skvrna, která byla panem Marchem, se dala do pohybu, kamera se hýbala nahoru adolů, jako by muž na druhé straně upravoval kryt notebooku skamerou, apak se najednou na obrazovce objevil jeho obličej.

„Aha!“ zablekotala jsem nadšeně.

Nebyl hezký vpravém slova smyslu, ne jako hezouni zčasopisů afilmové hvězdy. Po pravdě řečeno, měla jsem spíš dojem, že má mrzutý výraz, že je moc vážný– ikdyž to všechno zmírňoval jeho neupravený zevnějšek. Plnovous aknír si měl přistřihnout už tak před týdnem nebo dvěma ašpinavě blonďaté vlasy si dnes ráno nejspíš neučesal. Byl také mladý, mnohem mladší, než jsem si představovala– možná jen opár let starší než já. Proč jsem si pořád myslela, že je starší? Podle toho, jak formuloval inzerát? Amaily? Přejel si rukou po vlasech, ještě víc si je rozcuchal azmateně se zadíval přímo na mě.

„Aha,“ prohlásila jsem apříliš pozdě jsem si uvědomila, že to říkám už podruhé.

„Vidíte mě?“ zeptal se. „Pořád vás nevidím, na tomhle konci je to pořád černé.“

„Fakt?“ podivila jsem se, očima jsem přelétla obrazovku asnažila se přijít na problém, můj mozek se pokoušel vypořádat stím, co se dělo. Pak mi to došlo. Jules přelepila čočku kamery vhorní části obrazovky kusem elektrikářské pásky. Dala ji tam poté, co na YouTube viděla děsivé video otom, že webové kamery se dají snadno hacknout aumožňují náhodným cizím lidem sledovat vás, kdykoli máte puštěný notebook. „Počkejte, kamera je přelepená páskou, dala ji tam moje spolubydlící. Vteřinku, sundám ji.“

Tolik tedy khladkému začátku rozhovoru. Strhla jsem pásku, přemýšlela, jestli na objektivu nezanechala šmouhu, ale pak jsem se podívala zpátky na obrazovku. Teď jsem viděla kromě něj iminiaturu vlastního obličeje, malý výřez vrohu obrazovky sjeho větším obličejem.

Byl naprosto nehybný, nepohnul se snad ani omilimetr, jenom na mě zíral. Na vteřinu mě napadlo, jestli se spojení nepřerušilo aobraz nezamrzl. Ale pak se přece jen nepatrně pohnul.

„Dobrý den,“ pozdravil.

„Zdravím,“ odpověděla jsem.

„Taky zdravím,“ zopakoval.

Bylo to, jako když se dva lidé potkají ve dveřích aoba se současně pohnou doleva apak doprava, aby toho druhého nechali projít. Ani jeden znás se nezdál být schopen dalšího kroku, který by ztohoto „setkání“ udělal něco připomínající alespoň vzdáleně normální rozhovor.

„Dobrý…“ řekla jsem zase apřipadala si hloupě. „Takže, ehm, díky, že jste… zvážil mou žádost, víte. Otu práci. Ehmm… oto místo, víte?“

Pod stolem jsem se štípla do nohy. Vzpamatuj se, ty idiote.

„Ne, jsem moc rád, že jste mi napsala mail,“ odpověděl. „Začínal jsem být trochu zoufalý. Žádný zkandidátů, které jsem doposud našel, nevyšel ačasu už moc nezbývá.“

„Cože?“ zeptala jsem se.

Cítila jsem, jak se mi rozšiřují oči. Takže můj životopis přece jen nebyl tak úžasný, jak jsem si namlouvala– to zoufalství bylo důvodem, proč tak rychle zavolal. Zdálo se, že mu to došlo, azvedl ruku.

„Nemyslel jsem… víte, chci říct, že váš životopis je skvělý. Zavolal bych vám hned, kdybych dostal váš mail jako první. Prostě jsem jenom před vámi dostal spoustu dalších mailů apár mi jich přišlo jako dobrá volba, ale moje máma… no, uvidíte sama.“

Trochu se pousmál. Vtom jsem uslyšela, jak se ve dveřích otočil Julesin klíč. Zvedla jsem ruku do strany, mimo obrazovku, sdlaní sprsty roztaženými, jako bych byla dopravní policista zastavující auta před přechodem.

„Tak co, máte na mě nějaké otázky?“ odvážila jsem se zeptat.

„Jo, určitě.“

Zatímco kladl otázky ajá odpovídala– většinou inteligentně, jak se mi aspoň zdálo –, Jules se prosmýkla po špičkách kolem mě, ťapala po dřevěné podlaze avyhýbala se vrzajícím místům. Podle povahy otázek jí zjevně došlo, oco jde, arozzářeně mi ukazovala palec vztyčený nahoru.

Přistoupila blíž, nakolik to jen šlo, aniž by se dostala do záběru, aby si mohla mého potenciálního nového šéfa prohlédnout naplno. Koutkem oka jsem poznala, že rozhodně souhlasí– usmívala se od ucha kuchu, dokonce si střihla několik improvizovaných tanečních kroků ve variaci, při které zatřásla zadkem.

Nespouštěla jsem oči zobrazovky, přikyvovala jsem, když pan March mluvil, odpovídala na jeho otázky, uváděla příklady náročných klientů, které jsem měla vminulosti, popisovala jsem, jak jsem se vypořádala srezistencí na léky nebo jak jsem rozpoznala počáteční stadium demence. Když jsem mluvila, přikyvoval apřikyvoval, oblouky obočí stále se setkávající uprostřed, zcela soustředěný.

Nakonec položil otázku, které jsem se obávala. „Takže budete moci na nějakou dobu odjet? Nebude to pro vás při vašem zaměstnání problém?“

„No,“ odpověděla jsem, „pane Marchi…“

„Vážně, stačí jen Davide.“

„Dobře. Davide. Vlastně mám teď tak trochu pauzu mezi klienty, takže je to pro mě dokonce ideální načasování.“

Technicky vzato to lež nebyla. Měla jsem skutečně „pauzu“ mezi klienty, ale jen proto, že mě agentura byla nucena propustit, ne proto, že by jich měla nedostatek. A„pauza“ už trvala více než půl roku abyla nejdelší vcelém mém životě.

Konečně se usmál, ane takovým tím povinným úsměvem, který vám věnuje barista, když vám podává dvojité dietní macchiato bez šlehačky, nebo úsměvem, jímž vás počastuje člověk, jemuž jste podrželi dveře výtahu, když kolem vás proklouzne, ale skutečným úsměvem. Jako by se usmíval celý jeho obličej, nakrabacené obočí se uvolnilo, šedostříbrné oči se rozzářily, rty se pootevřely. Úplný, dokonalý aopravdový úsměv.

„Skvělé,“ nadchnul se. „To je… Jo, to je fakt skvělé.“

Nechápavě jsem na něj zírala. Znamenalo to, že jsem tu práci dostala? „Podívejte, paní MacInnesová, mám pocit, že bych vás opravdu rád zaměstnal. Jen zítra zavolám některým těm lidem, co jste uvedla jako reference, apak…“

„Ruth– prostě Ruth. Nebo Ruthie. Většina lidí mi říká Ruthie.“ Proč jsem to dodávala? Znělo to tak dětinsky.

Znovu se zašklebil. „Dobře, takže zavolám těm lidem apak se můžete zajít seznámit smojí mámou. Ona bude samozřejmě mít poslední slovo, takže vám ještě nemůžu nic slíbit. Ale myslím, že se na to skvěle hodíte. Jste perfektní. Prostě perfektní.“

Viděla jsem Jules po svém boku, jak poskakuje jako roztleskávačka na brankové čáře, až se jí prsa natřásají, nepochybně nadšená, že zopakoval její „perfektní“ úplně stejně, jak by to vyslovila ona. Kdyby si se mnou mohla plácnout, hned by to udělala. Ve skutečnosti to vypadalo, jako by její nejoblíbenější útočník, kterému celou dobu fandila, právě položil touchdown.

„Děkuju,“ usmála jsem se na Davida. Jules jsem si ostentativně nevšímala.

„Já děkuju tobě,“ odpověděl azdůraznil to druhé slovo. „Jestli můžu.“

„Ach, díky. Děkuju. Chci říct…“ odmlčela jsem se arozesmála se. Zase mi připadalo, že se chováme jako dva lidé, kteří se setkali udveří výtahu anajednou si tykají.

„Ruth, pošlu ti mailem informace aupozorním mámu, doufám, že zítra bude doma abudete se moct setkat.“

Aještě jednou perfektní.