Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Virginie Grimaldiová

Cesta na sever

Z francouzského originálu Il est grand temps de rallumer les étoiles vydaného nakladatelstvím Fayard v roce 2018 přeložila Šárka Belisová.
Jazyková redakce Jakub Marek
Sazba a grafická úprava Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7250. publikaci.
První vydání, Praha 2019, 280 stran
Vytiskl Finidr.

IL EST GRAND TEMPS DE RALLUMER LES ETOILES by Virginie Grimaldi
© Librairie Arteheme Fayard, 2018

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019
Translation © Šárka Belisová, 2019

ISBN 978-80-271-2986-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-2985-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-2044-4 (print)

V jejích očích se žilo tak dobře,
že jsem potom už nikdy nevěděl, kam jinam jít.

Romain Gary, Příslib úsvitu

Synové matek, které ještě žijí, nezapomínejte, že vaše mámy jsou smrtelné. I kdyby jen jeden z vás byl po přečtení mé knihy ke své matce vlídnější, nepsal jsem ji nadarmo. Milujte svou matku lépe, než jsem tu svou uměl milovat já sám, kéž jí každým dnem přinášíte radost. K tomuto tvrzení se cítím být oprávněn svou lítostí a svým smutkem.

Albert Cohen, Le livre de ma mère (Kniha mé matky)

Mámě

Anna

„Anno, až budeš hotová, tak se u mě zastav! Musím ti něco říct.“

Uvazuju si kolem pasu zástěru a naposledy procházím sálem, než dorazí první klienti. Vím, co se mi Tony chystá oznámit, včera jsem ho přistihla při telefonním hovoru. Bylo načase.

Už tři měsíce se Auberge Blanche drží v čele žebříčku nejlepších toulouských restaurací. Na návštěvnost jsme si nemohli stěžovat ani předtím, ale teď máme narváno. Ještě než stačím sklidit ze stolu, už se k němu někdo usazuje. Obsluhuju sama, Tony se uvolí mi helfnout, když zrovna nemá na práci nic jiného.

Minulé pondělí jsem nesla k šestce crème brûlée a najednou mi zalehlo v uších, udělaly se mi mžitky před očima a podlomily se mi nohy. Dezert přistál klientovi na hlavě a já na koberečku v šéfově kanceláři.

Hned se do mě pustil, jsem zvyklá, znamenalo to, že si dělá starost. Jednou se mi svěřil, že je situs inversus – srdce má vpravo a játra vlevo. Zjevně to má obráceně i s komunikací.

„Anno, cos to vyvedla?“

„Vyvedla jsem to, že se mi udělalo mdlo.“

„Ale proč se ti udělalo?“

„Aby bylo vzrůšo, když už to chceš vědět! Dneska večer byl až moc velký klid, nemyslíš?“

Dlouhým povzdychnutím upustil páru, pak přešel do soucitné fáze.

„No a jak je?“

„Je to lepší, vrátím se tam.“

„Nech to, dneska večer se postarám. Ale zítra ať jsi tady, O.K.?“

„Copak jsem někdy chyběla?“

Usmál se. Využila jsem toho.

„Tony, jsem utahaná. Na krku mám čtyřicítku, nedokážu držet tempo. Bylo by vážně fajn, kdybys přijal ještě někoho.“

„Já vím, já vím, už jsi mi to říkala. Uvidím, co se dá dělat.“

Vzal telefon a zavolal své milence Estelle, aby se jí svěřil, že by právě v ten moment byl nejraději v jejích kalhotkách. Vyvodila jsem z toho, že náš rozhovor skončil.

Můj soused Paul tvrdí, že bych si měla najít něco jiného. Převzal trafiku po svým tátovi a zjevně si myslí, že práci nosí čápi, co se překvalifikovali, když jim byznys s miminy vyfoukl Santa Claus.

Pravda je, že nic jiného neumím. Přitom školu mám, vyšší odbornou kvalifikaci v oboru účetnictví a řízení. Poslední den zkoušek jsem zjistila, že jsem v tom, Mathias už normálně vydělával, tak jsme se rozhodli, že s Chloé zůstanu doma. O tři roky později, když začala chodit do školky, jsem odpověděla na desítky nabídek zaměstnání pro účetní a administrativní síly. Smrskly se na jediný pohovor a já během něj pochopila, že mám hromadu nedostatků: byla jsem bez praxe, dovolila jsem si tříletou pauzu na hraní s miminem a ještě jsem měla tu drzost odpovědět „ne“ na otázku, jestli mám někoho, kdo by se mi „v případě nutnosti o dítě postaral“. Na spoustu ostřílených kandidátů ověšených diplomy, jejichž priorita se nacházela jinde než v jejich děloze, jsem zkrátka neměla.

Tak jsem přijala nabídku Mathiasova kamaráda Tonyho, který měl restauraci. Prvních sedm let jsem pracovala jenom v poledne, díky tomu jsem mohla trávit čas se svými holčičkami. Až jsem pak neměla jinou možnost než k tomu přidat i večery.

Právě jsem stáhla roletu, když jsem uslyšela, jak mě Tony volá k sobě do kanceláře. Šla jsem za ním a posadila se proti němu.

„Anno, ty víš, že tě mám rád.“

Situs inversus. Tohle nevypadá dobře.

„Jak dlouho tady děláš? Deset let?“

„Čtrnáct.“

„Čtrnáct, to to letí. Ještě mám v živé paměti ten náš pohovor, byla jsi úplně…“

„Tony, jdi k věci.“

Konečky prstů si masíruje spánky a povzdychne si.

„Estelle přišla o práci, chtěl bych ji zaměstnat.“

„Aha! Tak to mě uklidnilo, myslela jsem, že mi řekneš nějakou jobovku! Přiznám se ti, že nevím, jestli je to vůči tvý polovičce úplně geniální nápad, ale nakonec je to tvůj problém. Kdy nastoupí?“

Zavrtěl hlavou.

„Chtěl bych ji zaměstnat místo tebe, Anno.“

Trvalo několik vteřin, než mi ta informace doputovala do mozku.

„Jak to, místo mě? To přece nemůžeš udělat!“

„Já vím, k tomu, abych tě propustil, žádný důvod nemám, ale kdyby na to přišlo, nějaký by se vždycky našel. Ale tohle ti neudělám, to si nezasloužíš. Mám pro tebe návrh: rozejdeme se dohodou, sepíšeme smlouvu a já ti dám malou obálku jako poděkování.“

Nevím, jak dlouho jsem tam seděla a nezmohla se na reakci. Dost na to, abych pomyslela na všechny ty platby, co se mi už teď nedaří zvládat. Dost na to, abych si představila lednici ještě pustější a prázdnější, než je teď. Dost na to, abych pochopila, že počet soudních upomínek se zdvojnásobí. Dost na to, abych si vybavila obličeje svých holek, až jim oznámím, že jejich matka je nezaměstnaná.

„Tak co na to říkáš?“

Odsunula jsem židli a vstala.

„Tony, jdi se bodnout.“

Kronika Chloé

Nejdřív ze všeho vám chci poděkovat za všechny komentáře. Když jsem si před rokem tenhle blog zakládala, vůbec mě nenapadlo, že vás, co budete čít myšlenky sedmnáctileté holky nespokojené sama se sebou, bude tolik. Díky. < 3

Chloé

Narazila jsem si čepici a naposled se mrkla do zrcadla. Bezva. Ukrytá za make-upem a rtěnkou jsem připravená čelit výzvám dne.

Cestou ze třetího patra jsem si nasadila sluchátka. Dveře dole byly pořád ještě rozbité a na schodiště se dral studený vítr. Kdyby se mu tak chtělo odnést s sebou i pach moči.

Lily už čekala na autobusové zastávce. Zamávala na mě, ale já ji ignorovala a pokračovala v cestě. Ani dneska ráno jsem s ní nenastoupila.

Nač taky chodit do školy? Svoji budoucnost mám komplet vytyčenou. Za tři měsíce budu mít v kapse maturu s vyznamenáním a zapíšu se na fildu. Nikdy tam ani nepáchnu.

Studium v nejhorším stojí peníze a v nejlepším se vůbec nevyplatí, stejně pak o vás nikdo nestojí.

Včera dopoledne mamce zase přišla obsílka. Schovala si ji k ostatním do skříně pod kalhoty, ale nejsem blbá. Kromě práce v hospodě žehlí sousedům prádlo. Nemůžu jí dál viset na krku. Příští rok jdu makat.

Prošla jsem starým městem a vnímala, jak ožívá. Ráno to všude voní nadějí. Třeba se právě dneska přihodí něco, co všechno změní. Setkání. Nápad. Odchod. Řešení.

Každé ráno si v hlavě tužkou zapisuju svoje sny. Každý večer je smažu.

Lidi jsem na potkání zdravila pokynutím. Za pět let, co tady žijeme, všechny znám. Leilu, která vodila do školy Assiu a Eliase. Paní Lopezovou s kafem na okně. Ahmeda, pendlujícího mezi barákem a autem. Marcela venčícího svoje dvě čivavy. Ninu, která na zastávku dobíhá na poslední chvíli. Jordana a jeho věčné potíže se startováním skútru. Ludmilu, která si před vchodem do budovy D dává čvaňháka.

„Čekala jsem na tebe,“ řekla mi, když otvírala dveře.

Bydlí v garsonce v sedmém patře. Šla jsem k ní úplně poprvé. Ukázala mi, abych se posadila na pohovku.

„Malik se mi zaručil, že se ti dá věřit,“ prohodila a zpod nízkého stolku vytáhla balíček. „Můžeš to potvrdit?“

„Dá se mi věřit.“

„U koho obvykle nakupuješ?“

„Ještě nikdy jsem nic nekupovala, tohle je poprvé. Kouřím jointy od kamarádů.“

„O.K. Ukaž ten prsten.“

Podala jsem jí zlatý kroužek, zkoumavě si ho prohlédla, jako kdyby tomu rozuměla.

„Za tohle je desítka, vyhovuje ti to?“

Přesvědčivě jsem přikývla, abych zakryla, že netuším, co je to „desítka“. Ukázala mi hnědou kostičku, zabalila ji do alobalu a strčila mi ji do ruky.

„Kdyby se tě někdo ptal, řekneš, žes to koupila od Joa.“

Uložila jsem si balíček do batohu mezi knihy a školní sešity a pak jsem zamířila ke dveřím. Zrovna jsem se je chystala zavřít, když se mě Ludmila zeptala:

„Poslyš, nejseš náhodou ta frajerka, co loni vyhrála literární soutěž?“

Dělala jsem, že jsem to přeslechla, a zaklapla jsem za sebou.

Lily

3. března

Milý Marceli,

kmotřička mi v sobotu ke dvanáctým narozeninám darovala deník: Tebe. Je milá, určitě si tím kompenzuje, že má zuby jako nutrie, ale tentokrát to vážně přepískla. Vlastně jsem nikdy nechápala, k čemu je deník dobrý, už takhle mám úkolů nad hlavu. A navíc Tě vybrala tak, abys měl růžovou obálku se srdíčky. Chybí už akorát tak flitry.

Vůbec jsem se nechystala vzít Tě do ruky, nechala jsem Tě ležet v kuchyni v naději, že Tě máma nebo Chloé vyhodí do koše spolu s reklamními letáky, ale před chvílí se mi přihodilo něco, s čím se musím za každou cenu někomu svěřit a co přitom nemůžu nikomu vyprávět. Tak jsem Ti desky obarvila červeným zvýrazňovačem, přidala zámeček (vrabců v hrsti nikdy nezbývá) a našla Ti dokonalou skrýš, ale neřeknu kde. (Chloé, jestli tohle čteš, okamžitě toho nech, nebo řeknu mámě, že tajně nosíš její podprsenky.)

Takže se jmenuješ Marcel, doufám, že se Ti to líbí. Je to proto, že jsi rudý jako Marcel Musson, ten plešoun z prvního.

Nevím, jestli Ti budu psát často, jestli to nedopadne jako s tou vodičkou na akné, tak tak si vzpomenu každý třetí večer, ale zkusím to.

Tak Ti to teda vylíčím.

Dneska ráno mě v autobusu bolelo břicho. Dokonce jsem ani nedokázala dojíst cereálie, co jsem měla ke snídani, bylo to divný, ale myslela jsem, že je to kvůli písemce z angliny, neuměla jsem všechna nepravidelná slovesa a to mě stresovalo. Akorát že špatně mi bylo i po písemce. Tak jsem si řekla, že za to nejspíš může včerejší večeře. S Chloé jsme si ohřály dušený, co máma přinesla z práce, mimochodem ten název mu sedne jako ublitý.

Na těláku jsme hráli basket. Deset minut jsem křičela na Théa, aby mi přihrál, a on to udělal zrovna ve chvíli, kdy jsem si upravovala sponku ve vlasech. Míč jsem odrazila nosem, takže se mi spustila červená, a učitel mě poslal ven z pole.

Byla jsem na kraji hřiště, hlavu zakloněnou dozadu, toaleťák v nosních dírkách (gáza tam nebyla), když jsem za sebou zaslechla řehot. Byli to dva hošani a jedna holčina z céčka o dva roky výš, rozvalený na stupňovitých lavicích. Všichni na mě koukali. Malej brunet s hlavou jako lavor se mě zeptal, jestli jsem nedostala balonem do prdele. Odpověděla jsem, že ne, že jenom do nosu. Smáli se a vejrali mi na zadek, a v ten moment mi to došlo. To vysvětlovalo moje bolení v břiše, máma mi víckrát vysvětlovala, jak fungujou měsíčky. Musela jsem je dostat zrovna v den, co jsem na sobě měla bílý tepláky na běhání.

Zacouvala jsem ke dveřím a podél stěn se doplížila do šatny. Krev jsem měla všude, nevěděla jsem, že jí odchází taková spousta, moje kalhotky připomínaly místo činu. Utřela jsem, co se dalo, a na ochranu si tam vložila několik kousků toaleťáku, ale za chvíli mi bylo jasný, že to nestačí, tak jsem srazila zbytek roličky na placku a vložila si ji do spoďárů celou.

Celý den jsem chodila jako krab s kabátem uvázaným kolem pasu a podle všeho si nikdo ničeho nevšiml. Musím říct mamce, ať koupí vložky.

Velkou pusu!

Lily

P.S. Kdyby to někdo našel, tak řeč není o mých měsíčkách, ale o krvácení do mozku po ráně míčem, co vytéká spodem, a zítra bude po mně.

Anna

Všechny naše snídaně probíhají stejně: začnu zákazem televize, snažím se zavést hovor, ale ten naráží do ticha, a nakonec dojdu k závěru, že mít oči přilepené ke stejné obrazovce je taky jeden ze způsobů, jak se dívat stejným směrem.

Lily, zaujatá kresleným filmem, si do misky nalévá mléko.

„Mami, nemohla bys příště koupit normální cereálie?“

„Neztišila bys zvuk, prosím tě? Copak tyhle normální nejsou?“

Na moment se odtrhne od bedny a upře na mě obě své zelené skleněnky.

„Dobře víš, že tohle není žádná značka, chutná to jak polystyren! Musí se brát ty, co jsou na regále uprostřed. Ty úplně dole se nedaj jíst.“

Než na to stihnu něco říct, pootevřenými dveřmi dovnitř nakoukne Chloé, zašveholí „bye bye!“ a mizí pryč. Snažím se ji chytit, ale už je na schodech.

„Chloé, mohla by sis k nám jít na pár minut sednout?“

S povzdechem se otočí. Make-up si na obličej nastříkala pistolí.

„Nemám hlad.“

„Já vím, jako každé ráno. Ale mohla bys s námi aspoň chvilku posedět, ne? To je jediná chvíle, kdy se můžeme vidět.“

„A kdo za to může?“ odvětí a zpraží mě pohledem, než se vrhne ze schodů.

Pořád ještě stojím na chodbě přede dveřmi, když vtom se u nás rozbzučí zvonek z ulice. Nevezmu sluchátko, nikoho nečekám, stejně je to v devíti případech z deseti někdo, kdo mi bude vnucovat rolety nebo rande s Jehovou.

O dvě minuty později se ozve zaklepání na dveře. Po špičkách se přikradu ke kukátku. Na druhé straně je muž s výrazem neodolatelným jako koloskopie. Je mi naprosto jasné, jak se ta scéna vyvine, ale už nemám na výběr. Otevřu.

„Paní Moulineauová? Dobrý den, mé jméno je Renard a jsem soudní vykonavatel, smím dál?“

Rétorická otázka. Ještě dřív, než ji pan Renard-Lišák vyslovil, jsem ho měla v kvartýru. Nahlédne do desek s lejstry a vytáhne odtamtud list papíru. Zavírám dveře do obýváku, aby nás Lily neslyšela.

„Jsem rád, že jsem vás zastihl. Předpokládám správně, že moje četné zprávy jste nedostala?“

„Ale ano, dostala. Je mi to líto, já…“

„Tak víte, proč jsem tady,“ přerušil mě. „Předám vám osobně do vlastních rukou platební příkaz na částku 5225 eur na účet Cetifisu.“

Zmocňuju se dokumentu a propisky, kterou mi podává, čtu úhlopříčně, opřu se o stěnu a podepisuju převzetí.

„Pane Renarde, mohla bych se vás na něco zeptat?“ vracím mu papír.

„No prosím.“

„Vážně si myslíte, že dokážu najednou zaplatit 5225 eur, když jsem to nezvládala uhradit po menších částkách několik měsíců po sobě?“

Chlápek pokrčí rameny a soucitně se pousměje.

„Je mi to líto, věřitel měl trpělivost, ale nedodržela jste svoje závazky.“

„Slibuju vám, že se vynasnažím, co to půjde! Tuhle půjčku splácím už roky po 110 eurech měsíčně, a teprve teď se mi stalo třikrát po sobě, že to nešlo. Opravdu nešlo. Kvůli tomu přece nemůžou chtít, abych to splatila všechno komplet!“

„Můžou. Cetifis vám nabídl splátkový kalendář, abyste zpoždění dohnala, ale vy jste se tím řídila jen jistou dobu. Chtěl jsem vám navrhnout nějaké možnosti, jak by se to dalo vyrovnat, ale nereagovala jste. Bohužel na diskusi je teď už příliš pozdě.“

Chce se mi protestovat, uprosit ho. Přísahat, že za tím není nedostatek dobré vůle, že se ten podělanej splátkovej kalendář snažím dodržet, a kromě něho i ty od dalších věřitelů, že všechno, co vydělám, jde na splácení dluhů, že občas se mi povede celé měsíce se držet nad vodou, ale pak se řízením osudu přivalí vlna a způsobí, že si loknu. Jsou věci, které nepočkají, buď se mi u auta povolí kardan, nebo je zase něco s pračkou, nebo má Lily školní výlet a Chloé potřebuje větší podprsenku. Někdo si třeba potrpí na překvápka, ale já sním o tom, abych jich byla ušetřena. Nejradši bych mu řekla, že za ty prachy jsem si rozhodně neužívala týden někde na slunci ani si nekoupila šperky. Že nedostat se do úzkých, nikdy bych si nepůjčila na tak šílený úrok. Tohle všechno bych mu ráda řekla, ale zmůžu se akorát na to, že si trochu povzdychnu a propuknu v pláč.

Soudnímu vykonavateli je trapně a mně je trapně, že je mu trapně ze mě. Odkašle si, zatímco se pokouším vzchopit, natáhne ruku k mému rameni, než mu dojde, že nejsem jeho kamarádka, a pak zalistuje v lejstrech.

„Je mi to líto,“ pronese nakonec.

„A když nebudu moct zaplatit, tak se stane co?“

Povzdychne si.

„Budeme to muset dát k soudu a vymáhat pohledávku všemi prostředky, které máme k dispozici. Můžete mi věřit, mám s tím zkušenosti, odklepne nám to.“

„Takže exekuce?“

„Například.“

„Výborně, jedno řešení by tu bylo! Mému autu bude co nevidět dvacet let, okna nejdou otevřít a nedá se zařadit trojka, na něm by se dalo trhnout 30 eur, pak už by zbývalo jenom 5195. Nebo bych taky mohla zkusit pronajímat tenhle panelákový byt 4+1 v domě s výtahem na baterky, co vy na to…“

Ani jsem nestihla dokončit větu, když se otevřely dveře od obýváku a v nich se objevila Lily s knírem od mléka. Všimne si slz na mých tvářích a pokrčí obočí.

„Co je s tebou?“

„To nic,“ odpovím a utírám si je hřbetem ruky.

Bradou ukáže na soudního vykonavatele. Zjevně všechno slyšela.

„Proč brečíš? To je kvůli mistru Havranovi?“

„Lišákovi,“ opraví ji. „Už jsem byl na odchodu, přeji hezký den.“

Otevře dveře od bytu a naposledy se na mě podívá. Ještě jsem je ani nedovřela, a Lily do nich strčila hlavu:

„Peří nemáte špatný, ale vaše krákání je cítit po sýru!“

Pak na sebe hodí péřovku a s batohem na zádech zmizí i ona.

Kronika Chloé

Nejlepší den na ulití z vyučování je čtvrtek. Lily bývá ve škole do pěti a mamka chodí odpoledne z práce rovnou k bábince. Byt mám sama pro sebe a nejsem ničí sestra ani dcera. Můžu si říkat, co chci, a zvát si, koho chci.

Už šest dní chodím s Kevinem. Myslím, že jsem se do něj zamilovala. Je milý. Pracuje v pekařství v dolní části našeho bloku a vždycky se tváří, jako by byl rád, že mě vidí, když se tam cestou z lycea stavuju pro chleba. Hezký teda nijak zvlášť není, ale já se mám momentálně před hezouny na pozoru.

Naše love story začala minulý pátek. Jako obvykle jsem si poručila bagetu. Přitom jsem ho zahlédla vzadu, jak dává do pece jemné pečivo. Usmál se na mě a dal mi znamení, abych na něj venku počkala. O několik minut později vyšel, v puse cigáro.

„Ahoj, já jsem Kevin.“

„Já jsem Chloé.“

Měl mouku na tváři a modré oči.

„Ty bydlíš někde tady?“

„Jo, v céčku.“

„Pokaždý tě rád vidím.“

Sklonila jsem hlavu a cítila jsem, jak jsem zrudla v obličeji. Vždycky jsem nesvá, když mi někdo lichotí, jako kdyby mi dával příliš drahý dárek.

Prsty mě vzal za bradu a jemně mi zvedl tvář.

„V osm vypadnu, počkáš tu na mě?“

Před osmou jsem se osprchovala, učesala, namalovala, zkusila si troje oblečení, nechala Lily s televizí a přinutila jsem ji slíbit, že mamce ani muk, a tradá před pekařství.

V jedenáct, těsně před máminým příchodem, jsem vklouzla do postele a v hlavě si přehrála film toho večera. Sendviče od Kevina, lavička u rybníka, jeho stehno přitisknuté k mé noze, jeho ústa na mých rtech, jeho hlas, který mi šeptá, že jsem hezká, šmátrání jeho ledových rukou pod mým svetrem, jeho pánev, která se mi tiskne na břicho. Odmítla jsem, když mi navrhl, abych si nastoupila k němu do auta, a vycítila, že je zklamaný. Mlčky pokuřoval se staženým obočím, tak jsem se k němu přitiskla a zasunula mu ruku do trenek. Potom už byl po zbytek večera samá něha.

Když jsem mu dneska ráno oznámila, že mám celé odpoledne k dispozici byt, okamžitě slíbil, že přijde. Dala jsem mu kód od zvonku a ve dvě tady byl jak na koni. Tentokrát nebyl od mouky, měl volno. Podal mi malý sáček. Šuketky.

Posadili jsme se na pohovku, z mého mobilu se linul romantický playlist. Položila jsem si hlavu na jeho rameno a vzala ho za ruku. Palcem mi hladil dlaň. Vypadal, že je přítulný typ. Ne jako ti, které jsem poznala předtím, ty zajímalo akorát to jedno, ti jenom brali a nic nedávali. Ten drobný projev něhy, ten prst, co se lehounce dotýkal mé ruky, možná znamenal, že je to ten pravý. Třeba jsem ho opravdu zajímala. Třeba mě zahrne láskou a něhou, třeba to bude mít budoucnost, třeba pro něj budu něco znamenat. I já mu dám najevo, že pro mě něco znamená. Dělá v pekárně, tak s randěním určitě nemá moc zkušeností. Vstal, přinutil mě udělat totéž a plácl se dlaněmi do stehen.

„Tak ukážeš mi svůj pokoj?“

Lily

16. března

Milý Marceli,

doufám, že se máš dobře a že se na mě moc nezlobíš za to, že jsem Tě schovala za radiátor. Myslela jsem, že ho máma vypnula.

Já se mám, když to chceš vědět, docela normálně. Na začátku roku jsem s Manon a Juliette neměla žádný problém. Všichni je zbožňujou, už jenom kvůli tomu, že jsou dvojčata (dva kusy za cenu jednoho). Jejich táta je navíc bratranec sousedky kadeřníka matky Kev Adamsové a Kev Adamsovou všichni můžou, kromě mozkounů, co chodí na latinu a řečtinu, ale kdo stojí o to, aby ho měli rádi zrovna ti, co mají latinu a řečtinu?

Já sama jsem to neměla tak, že bych je mohla nebo nemohla, byly mi volný do chvíle, kdy zaznamenaly moji maličkost. A to všechno jenom proto, že jsem kandidovala na zástupkyni třídy a nikdo mě nevaroval, že Manon nestojí o konkurenci. Dostala jsem jediný hlas, dokonce ani nebyl ode mě (díky, Clelie), a tak mi to vlastně ani nedošlo, když mi začaly dělat naschvály. A protože jsou to blbky inteligentní, vystačí si s podrážením nohou nebo střílením kuliček z chleba do vlasů ve školní jídelně, ale ze všeho nejvíc mě těšilo, když jsem pro ně byla vosk.

Během vánočních prázdnin jsem o tom řekla ségře, ne proto, že bych bonzovala, ale protože to slyšela od Nahimina bratra (ten totiž je žalobníček). Přinutila jsem ji, aby mi odpřisáhla na mého oblíbeného slammera, že nic neřekne, což taky slíbila, ale hned šla dvojčata odchytit ke vchodu do budovy druhého stupně. Grand Corps Malade má smůlu. Namluvila jim, že jsem citlivka, že mi to dělá zle, že kdyby se do ní vžily, taky by i ony udělaly všechno, aby svoji sestru ochránily… Zrudly až za ušima a potřásly hlavami omotanými šálami. Juliette slíbila, že už mě nebude otravovat, Manon litovala. Druhý den ráno jsem byla pro celou třídu „práskačka“ (nejsem práskačka). To bylo poprvé a naposled, co jsem se ségře s něčím svěřila.

Marceli, promiň, musela jsem si vyměnit propisku, zrovna mi dopsala. Zkrátka si musím pospíšit, protože za chvíli začíná další díl „Thalassy“.

S dvojčaty byl v posledních týdnech klid, netuším, čím to, ani jsem po tom nepátrala. Až do dnešního dopoledne, kdy jsme se při pokusu v hodině chemie měli rozdělit do dvojic a místo Clelie mi šel dělat parťáka Mathis. Jde o to, že Mathis je Manonin kluk, tohle ví úplně každý, celé přestávky jsou na sebe přisátí jako sumečci na stěnu akvárka. Zkrátka když jsem se otočila, Manon mě propalovala pohledem, ale já se na ni usmála, jako kdybych jí říkala „neboj, ani se ho nedotknu“, ale vzhledem k tomu, že mi ukázala prostředník, předpokládám, že to brala jako výsměch.

O přestávce jsme si s Clelií sedly pod přístřešek na školním dvoře. Přišla k nám dvojčata a jestli prý nemám problém. Odpověděla jsem, že ne, protože jsem žádný neměla. Na to Manon opáčila, že ona ho teda má a ten problém se prý jmenuje Lily. Tak to je docela legrační, podivila jsem se, že se jmenuju stejně jako její problém, načež se zamračila, a já se jí pokusila vysvětlit, že s Mathisem nemám nic společného, že mám jiné starosti než se v šestce starat o kluky, a hlavně, že tomuhle neskutečně smrdí z huby, jako kdyby snídal chleba s nivou, takže může být v klidu. Juliette se neudržela a trochu se zasmála, ale Manon jí nařídila, ať je zticha, a pak si dřepla, aby byla ve stejné výšce jako já, přiblížila ke mně obličej, dost blízko, abych pocítila, že niva se přenáší slinama jako mononukleóza, a zašeptala, že jsem akorát malá kurva jako moje ségra.

Nevím, jak mě to napadlo, možná za to mohla reportáž o lamách, kterou jsem sledovala o víkendu, ale plivla jsem jí do ksichtu. Juliette mě popadla za vlasy, Clelia popadla za vlasy Juliette, Manon popadla za vlasy Clelii, já jsem popadla za vlasy Manon, a takhle jsem zůstaly bez hnutí, dokud se neozvalo zvonění, a pak jsme se odebraly na zemák.

Nevím, co měla na mysli, pokud jde o Chloé. Já musím vědět nejlíp, že moje ségra je kráva, ale kurva fakt není.

Pusu, Marceli, a hezký večer!

Lily

P.S. Nejsem práskačka.

Anna

„Mami, zelená!“ zvolá Lily.

Projedu jako první a do zpětného zrcátka na ni vrhnu úsměv, pak se znovu ponořím do svých myšlenek.

Všechno jsem to spočítala. Na zaplacení dluhů bych potřebovala celkem 12 689 eur. To mě rozplakalo. Už několik měsíců, od chvíle, co jsem pochopila, že se z toho nikdy nevyhrabu, od té doby, co můj žaludek produkuje vředy a můj spánek noční můry, jsem se proměnila v pštrosa. Nač čelit nepříteli, když stejně víme, že nás přemůže?

Přestala jsem přemýšlet o tom dni, kdy jsem ve snaze vykoupit půjčky, které jsme si vzali ve dvou a jejichž splácení v jedné osobě se stalo neúnosným, podepsala půjčku, jejíž úroky dělaly víc než vlastní kapitál. Přestala jsem sledovat stav svého bankovního účtu, protože každé odmítnutí platby, každá nekrytá pohledávka mě vyjde zatraceně draho. Přestala jsem otvírat obálky. Nebrala jsem telefon, jakmile jsem na displeji uviděla neznámá čísla. Celé měsíce jsem žila, jako bych část svého života umrtvila. Probuzení bolí. Stojí 12 689 eur.

„Jsme na místě!“ ječí Lily.

Zaparkuju auto před tátovým domem, stěrače statečně zmáhají záplavu vody. Chloé na sedadle spolujezdce je od chvíle, co jsme opustily byt, ponořená do sledování svého mobilu.

„Chloé, jsme tady.“

„Bezva.“

„Snaž se trochu, děda je rád, že vás vidí.“

Pokrčí rameny a odpoutá se. Třese se jí brada.

„Beruško, co je?“

„Nic mi není,“ zjevně ji stojí úsilí zadržet slzy.

Pohladím ji po tváři.

„Seš si jistá?“

„Mami, nech toho, říkám ti, že mi nic není.“

Vystoupí z auta, klapne dveřmi a připojí se k sestře, která míří ke vchodu domu a aktovkou si kryje vlasy.

Můj otec a moje nevlastní matka Jeannette nás každou políbí čtyřikrát pro případ, že jsme první tři pusy nepochopily. Usmívají se tak, že jim jsou vidět zuby moudrosti.

„Už jsme se nemohli dočkat, až přijedete, musíme vám něco ukázat!“ oznamuje otec a překypuje nadšením.

Jeannette po jeho boku se třese nedočkavostí. Naposledy jsem je v takovém stavu viděla, když si na srdce nechali vytetovat jméno toho druhého. Taťulka a Bambulka.

Otec otvírá francouzské okno a vede nás do zahrady.

„Pojďte za mnou!“

„Dědo, vždyť prší,“ namítne Chloé.

„To je jenom pár kapek,“ ubezpečí ji Jeannette a vystrčí nás ven.

Na rohu domu nám táta dává znamení, že se máme zastavit.

„Připraveny?“

„Jasně!“ zvolá Lily.

„Počkej moment!“ zasáhne Jeannette. „Nenecháme je hádat?“

Táta, vzrušením bez sebe, je pro. Taťulka a Bambulka jsou hráči.

„Pořídili jste si psa?“ tipuje Chloé, na pokraji deprese.

„Nebo tygra?“ přitvrdí Lily rozvážně.

„Nové auto?“

„Přihořívá!“ odpoví Jeannette. „Je to větší než auto!“

„Kosmický koráb?“ zkouší štěstí Lily.

„Obytný vůz?“

Otec zamrká. Dovolí nám přistoupit blíž a pak rozpřáhne paže:

„Tramtadadááá!“

Za ním trůní impozantní bílé vozidlo. Otec vezme Jeannette kolem ramen a ta spokojeně vrní.

„Rozhodli jsme se, že si na důchod uděláme radost, tohle léto máme v úmyslu zajet si do Itálie. Není nové, ale má necelých deset let. Tohle nešlo nechat plavat. Pojďte dovnitř, prohlédněte si ho!“

Otevře dveře a nechá nás nastoupit do jejich pojízdné prázdninové rezidence a zároveň nám neopomene připomenout, že se máme vyzout.

Uvnitř je to malé, ale funkční. Je tam jeden pokoj s dvojitým lůžkem a policemi, kam se podíváš, obývací kout s lavicí, kterou lze rozložit na spaní, kuchyňka, a dokonce i sprchový kout, do kterého si smím strčit nohu.

Taťulka a Bambulka s čely mokrými od deště číhají na naše reakce. Kývnu na holky a ty pochopí ještě dřív, než se začnu rozplývat:

„Je vážně úchvatný, bude vám v něm moc dobře!“

„A ty záclonky, ty jsou překrásné!“ naváže Chloé a dlaní hladí látku s velkými žlutými květy.

Lily přejede kempinkový vůz pohledem pátrajícím po inspiraci a vzápětí se rozzáří:

„Je to praktické, je to tu tak malé, že můžete kadit a přitom si připravovat něco k snědku!“

Když jsme po gargantuovském obědě přecházeli do obýváku na kafe, Chloé se šla zašít do knihovny. Během oběda její nálada připomínala jojo a za všechno mohl její telefon. Pokaždé když se do něj podívala, oči se jí naplnily slzami, nebo světélky. Dospívání je jako proměnlivé počasí.

Když jsem za ní zašla, seděla na polštářích, v rukou Na Větrné hůrce.

„Jak je?“

„Skvěle,“ odvětila, ani od knihy nezvedla zrak.

Sednu si vedle ní.

„Víš, že si se mnou můžeš promluvit?“

Pokrčí rameny.

„Víš to, Chloé?“

„Já vím, mami, ale…“

„Ale copak?“

„Nic.“

„Ale copak, zlatíčko?“

„Nic, to je v poho, mami. Nepomazlila by ses se mnou?“

Samozřejmě se s tebou můžu pomazlit, ty moje velké mimino. Otevřu náruč a ona se do ní schoulí, hlavu opřenou o můj krk, vlasy mě lechtá v nose. Zase mi šlohla parfém.

Chloé vždycky měla ráda moje laskání. Jako malá usnula jenom vedle mě. Každý večer, když jsem si šla lehnout, jsem ji našla v naší posteli. Svého otce tím přiváděla k šílenství. Já jsem na oko reptala, a přitom si ty prchavé chvíle něhy vychutnávala. Ještě teď se stává, že za mnou v noci přijde pod záminkou, že se jí zdálo něco zlého nebo ji bolí břicho. Už dávno nebrblám, rovnou odhrnu peřinu a přenechám jí vyhřáté místo, ani jí neříkám, že si nemusí vymýšlet omluvu.

Jemně se odtáhne, rukou zkrotí neposedné vlasy a znovu se zabere do čtení. Opatrně vstanu.

„Víš, že jsem tady, kdyby sis potřebovala promluvit.“

Vyjdu z knihovny a chystám se za sebou zaklapnout dveře. Už jsou skoro zavřené, když ke mně dolehne její hlas.

„Když zrovna nepracuješ.“

Anna

Každé ráno přicházím do restaurace vnaději, že Tony uzná, že jeho návrh je nepřijatelný. Každý večer se sním loučím vnaději, že ho vnoci postihne ztráta paměti.

Nezapomíná. Neustupuje.

„Tak co, nerozmyslela sis to?“

Stojí za barem adívá se na mě, jak shadrem na podlahu kmitám mezi stoly.

„Pořád ještě ne, Tony.“

„Proč nechceš?“

„Opakovala jsem ti to stokrát: sehnat zaměstnání vsedmatřiceti je nemožné.“

„Ale vždyť sama říkáš, že je tady příliš práce! Ostatně je znát, že se poslední dobou trochu víc unavíš, rychle se zadýcháš, pořád si stěžuješ.“

Hadr na holi rázem znehybní. Otočím se kněmu:

„Nedělej si ze mě blázny! Těžko bys hledal důvod, abys mě mohl propustit, všichni ti potvrdí, že jsem profík. Sama zastanu práci pro dva. Unavím se jenom proto, že nechceš přijmout nikoho dalšího!“

Tony si nalije sklenku aobrátí ji do sebe.

„To bych ti neudělal, nejsem křivák. Jinak bych ti nenabízel vyrovnání. Estelle mám moc rád, víš, není to jenom kvůli tomu, že sní spím.“

„Tohle snad ani nechci vědět,“ odpovídám adělám všechno pro to, abych si to nepředstavovala.

Soběma dlaněmi položenými na baru oněco zjihleji pokračuje:

„Její sestru? Chceš říct, že budou dělat ve dvou?“

„Takhle to plánuju.“

„Prosím?“