Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Alice Feeneyová

Jeho a její

Z anglického originálu HIS AND HERS vydaného roku 2020
nakladatelstvím HarperCollinsPublishers Ltd, přeložila Michaela Martinová

Jazyková redakce Diana Štelová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Natálie Pecková
Korektury Igor Pejchal
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8813. publikaci.
První vydání, Praha 2023
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Copyright © 2020 by Diggi books Ltd
All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Translation © Michaela Martinová, 2023
Cover Photos © Adobe Stock / Anton Sokolov

ISBN 978-80-271-6865-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-6864-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-3565-3 (print)

Pro ně

Nebyla to láska na první pohled.

Teď už to můžu přiznat. Ale na konci jsem ji milovala víc, než jsem si myslela, že je možné milovat jiného člověka. Záleželo mi na ní mnohem víc, než mi kdy záleželo na sobě samé. To proto jsem to udělala. Proto jsem musela. Myslím, že je důležité, aby to lidé věděli, až to zjistí. Pokud to někdy zjistí. Možná pak pochopí, že jsem to udělala pro ni.

Je rozdíl mezi tím, být sám a cítit se sám, a je možné někoho postrádat a zároveň být s ním. V mém životě byla spousta lidí: rodina, přátelé, kolegové, milenci. Plná sestava obvyklých podezřelých, kteří tvoří společenský okruh člověka, ale ten můj vždycky trochu vybočoval z normálu. Žádný ze vztahů, které jsem kdy navázala s jiným člověkem, mi nepřipadal skutečný. Spíš jako řada zmeškaných spojení.

Lidé možná znají moji tvář, dokonce i moje jméno, ale nikdy nepoznají mé pravé já. Nikdo ho nezná. Se skutečnými myšlenkami a pocity uvnitř mojí hlavy jsem byla vždycky sobec – s nikým se o ně nedělím. Protože nemůžu. Existuje verze mého já, ke které nikoho jiného nepustím. Někdy si myslím, že tajemstvím úspěchu je schopnost přizpůsobit se. Život málokdy zůstává stejný a já si často musím vytvářet novou identitu, abych s ním udržela krok. Naučila jsem se měnit svůj vzhled, svůj život… dokonce i svůj hlas.

Také jsem se naučila, jak zapadnout, ale neustále se o to snažit je už víc než jen nepříjemné – doslova to bolí. Protože prostě nedokážu zapadnout. Snažím se uhladit svoje ostré hrany a zamaskovat ty nejzřetelnější rozdíly mezi námi, ale nejsem stejná jako vy. Na planetě žije přes sedm miliard lidí, a přesto se mi nějak podařilo cítit se celý život osamělá.

Přicházím o rozum, a není to poprvé, ale příčetnost nás často opouští a pak se zase vrátí. Lidé budou říkat, že jsem ztratila nervy, že mi přeskočilo, že jsem vyšinutá. Ale když nadešel čas, bylo to bezpochyby správné. Měla jsem pak ze sebe dobrý pocit. Chtěla jsem to udělat znovu.

Každá mince má přinejmenším dvě strany:

Tvoji a moji.

Naši a jejich.

Jeho a její.

Což znamená, že vždycky někdo lže.

Lži, které opakujeme dostatečně často, mohou začít znít jako pravda a každý z nás někdy slyší v hlavě hlas, který říká něco tak šokujícího, že předstíráme, že není náš. Vím přesně, co jsem slyšela toho večera, když jsem čekala na nádraží, až se naposledy vrátí domů. Zpočátku zněl vlak v dálce jako každý jiný. Zavřela jsem oči a bylo to, jako bych poslouchala hudbu, rytmickou píseň vagonů na kolejích, která byla čím dál hlasitější:

Klapity klap. Klapity klap. Klapity klap.

Ale potom se ten zvuk začal měnit, poskládal se mi v hlavě do slov, která se opakovala pořád dokola, až nebylo možné neslyšet:

Všechny je zab. Všechny je zab. Všechny je zab.

ONA

Anna Andrewsová
Pondělí 06.00

Pondělky byly vždycky mým nejoblíbenějším dnem.

Šance začít znovu.

S dostatečně čistým stolem, na němž je vidět už jen prach vlastních chyb z minulosti, téměř, ale ne zcela setřený.

Uvědomuju si, že to není zrovna populární názor – mít ráda první den v týdnu –, ale takhle je to se mnou pořád. Můj pohled na svět je možná trochu pokřivený. Jenomže když člověk jako dítě sedí na levných místech v divadle zvaném život, je příliš snadné vidět za loutky, které tančí na jevišti. Jakmile spatří provázky a toho, kdo za ně tahá, může být těžké užít si zbytek představení. Teď si můžu dovolit sedět, kde chci, vybrat si jakýkoli výhled, ale ty fajnově vyhlížející divadelní lóže jsou dobré jenom k tomu, aby se člověk díval na ostatní hezky spatra. To já ale nikdy dělat nebudu. To, že se nerada ohlížím do minulosti, ještě neznamená, že si nepamatuju, odkud pocházím. Na svůj lístek jsem si vydělala tvrdou prací a levná místa mi pořád vyhovují.

Ráno netrávím mnoho času přípravou – nemá smysl se líčit, jen aby mě někdo jiný hned po příchodu do práce zase odlíčil a začal znovu – a nesnídám. Celkově moc nejím, ale ráda vařím pro ostatní. Zjevně jsem to, čemu se říká krmička.

Zastavím se na skok v kuchyni, abych si vzala plastovou krabičku s domácími dortíky pro celý tým. Sotva si vzpomínám, že jsem je dělala. Bylo pozdě a určitě už jsem v sobě měla tři skleničky něčeho suchého a bílého. Mám radši červené, ale to mi na rtech zanechává inkriminující skvrny, takže si ho šetřím jen na víkendy. Otevřu ledničku a všimnu si, že jsem nedopila včerejší víno, takže do sebe hodím zbytek přímo z lahve a pak ji vezmu s sebou ven. V pondělí mi totiž také vyvážejí odpadky. Na to, že žiju sama, jsou moje popelnice na tříděný odpad překvapivě plné. Obzvlášť ta na sklo.

Ráda chodím do práce pěšky. Ulice jsou v tuhle denní dobu prázdné a to mě uklidňuje. Přejdu Waterloo Bridge, proplétám se Soho směrem k Oxford Circus a u toho poslouchám pořad Today. Radši bych poslouchala hudbu, třeba trochu Ludovica nebo Taylor Swiftovou – podle toho, jakou mám zrovna náladu, se totiž projevují dvě velmi rozdílné stránky mojí osobnosti –, ale místo toho snáším melodické hlasy britské střední třídy, které mi říkají, co bych podle nich měla vědět. Jejich přízvuk mi stále připadá cizí, přestože zní stejně jako ten můj. Ale na druhou stranu jsem takhle nemluvila vždycky. Zpravodajství BBC One O’Clock News uvádím už skoro dva roky a stále si připadám jako podvodnice.

Zastavím se u rozložené lepenkové krabice, která mě v poslední době trápí nejvíc. Všimnu si, že zpod ní vykukuje pramínek světlých vlasů, takže vím, že tam pořád je. Nevím, kdo to je, jen vím, že jsem mohla být na jejím místě, kdyby se můj život vyvíjel jinak. V šestnácti jsem odešla z domova, protože jsem měla pocit, že musím. To, co se chystám udělat teď, nedělám z laskavosti – dělám to kvůli špatně nastavenému morálnímu kompasu. Stejně jako když jsem během loňských Vánoc dělala dobrovolnici v kuchyni, kde se rozdávala polévka potřebným. Málokdy si zasloužíme život, který vedeme. Platíme za něj, jak můžeme, ať už penězi, pocitem viny, nebo lítostí.

Otevřu plastovou krabičku a položím jeden ze svých pečlivě nazdobených dortíků na chodník mezi její kartonovou krabici a zeď, aby ho viděla, hned jak se probudí. Potom ze strachu, že by jí moje čokoládová poleva nemusela chutnat nebo by ji nemusela ocenit – co já vím, třeba je diabetička –, vytáhnu z peněženky dvacetilibrovou bankovku a zasunu ji pod dortík. Nevadí mi, když utratí moje peníze za alkohol, sama to dělám taky.

Rádio 4 mě dráždí dál, a tak vypnu nejnovějšího politika, který mi lže přímo do uší. Jejich nacvičená prolhanost a prohnanost se k obrazu skutečných lidí se skutečnými problémy, který mám zrovna před sebou, vůbec nehodí. Ne že bych to někdy řekla nahlas nebo do éteru během rozhovoru. Jsem placená za to, abych byla nestranná bez ohledu na to, co cítím.

Možná jsem taky lhářka. Vybrala jsem si tuhle profesi, protože jsem chtěla říkat pravdu. Chtěla jsem vyprávět příběhy, na kterých záleží nejvíc, ty, o nichž jsem si myslela, že je lidé potřebují slyšet. Příběhy, o nichž jsem doufala, že by mohly změnit svět a udělat ho lepším. Ale byla jsem naivní. Lidé, kteří dneska pracují v médiích, mají větší moc než politici, ale k čemu je dobré snažit se říkat pravdu o světě, když nedokážu pravdivě převyprávět svůj vlastní příběh: kdo jsem, odkud pocházím a co jsem udělala?

Jako vždycky pohřbím svoje myšlenky hluboko do sebe. Zamknu je do bezpečné tajné schránky v hlavě, zatlačím je do nejtemnějšího kouta až úplně dozadu a doufám, že v dohledné době zase neutečou.

Projdu posledních pár ulic k budově redakce a začnu se přehrabovat v kabelce, kde by měla být moje zaměstnanecká karta, která si se mnou ráda hraje na schovávanou. Místo toho najdu maličkou plechovku mentolek. Zachrastí na protest, když ji otevřu a strčím si do úst bílý trojúhelníček, jako by to byla pilulka. Bude lepší, když z mého dechu nebude cítit víno ještě před ranní poradou. Když kartu konečně objevím, vstoupím do skleněných otáčivých dveří a cítím, jak se za mnou obrací několik párů očí. To je v pořádku. Dokážu celkem s úspěchem předstírat, že jsem taková, jakou mě lidé chtějí mít. Alespoň navenek.

Všechny znám jménem, včetně uklízeček, které stále zametají podlahu. Být milá mě skoro nic nestojí a navzdory pití mám velmi dobrou paměť. Jakmile projdu kolem ochranky – o něco důkladnější, než bývala, díky světu, který jsme si pro sebe vytvořili –, spatřím pod sebou naši redakci a hned si připadám jako doma. Ukrývá se v suterénu budovy BBC, ale je viditelná z každého patra a připomíná jasně osvětlené červeno-bílé bludiště chodeb. Téměř každý volný prostor je zaplněn obrazovkami a stoly namačkanými těsně na sebe, za nimiž sedí různorodá sbírka novinářů.

Tihle lidé nejsou jen mými kolegy, jsou jako špatně fungující náhradní rodina. Je mi skoro čtyřicet, ale nikoho jiného nemám. Žádné děti. Žádného manžela. Už ne. Pracuju tady už skoro dvacet let, ale na rozdíl od těch, kteří mají přátele nebo rodinné konexe, jsem začínala úplně dole. Po cestě jsem si udělala pár odboček a stupínky k úspěchu byly někdy trochu kluzké, ale nakonec jsem se dostala tam, kde jsem chtěla být.

Trpělivost je odpovědí na mnoho životních otázek.

Štěstí se na mě usmálo, když předchozí moderátorka pořadu odešla. Porodila o měsíc dřív, pět minut před začátkem poledního zpravodajství. Praskla jí voda a já měla kliku, protože jsem se sama právě vrátila z mateřské dovolené – dřív, než jsem plánovala – a byla jsem v té době jedinou zpravodajkou v redakci s moderátorskými zkušenostmi. Všechny jsem získala díky přesčasům a nočnímu vysílání, což byly směny, které nikdo jiný nechtěl – tak zoufale jsem prahla po jakékoli příležitosti, která by mohla pomoct mojí kariéře. Uvádět zprávy v televizi bylo něco, o čem jsem snila celý život.

Ten den nebyl čas na návštěvu kadeřnictví ani maskérny. Nahnali mě na plac a dělali, co mohli, takže mi pudrovali obličej a zároveň mi připevňovali mikrofon. Cvičila jsem si čtení titulků na čtecím zařízení a režisér byl ve sluchátku klidný a milý. Jeho hlas mě uklidňoval. Z toho prvního půlhodinového pořadu si pamatuju jen velmi málo, ale vzpomínám si na následné gratulace. Z redakční nicky se během necelé hodiny stala moderátorka.

Mému šéfovi se za jeho mírně shrbenými zády říká Hubeňour. Je to malý muž uvězněný v těle vysokého muže. Také má vadu řeči, která mu brání vyslovovat Ř a zbytku redakce brát ho vážně. Nikdy se mu nedařilo zaplňovat mezery v rozpisech, a tak se po mém úspěšném debutu rozhodl, že mě nechá zaskakovat až do konce toho týdne. A pak i ten další. Tříměsíční smlouva na post moderátorky – která nahradila moji původní pracovní smlouvu – se protáhla na šest měsíců, načež mi ji prodloužili až do konce roku spolu s malým příjemným zvýšením platu. Od té doby, co jsem začala ten pořad uvádět, jeho sledovanost stoupla, takže jsem mohla zůstat. Moje předchůdkyně se už nevrátila – během mateřské dovolené znovu otěhotněla a od té doby ji nikdo neviděl. O téměř dva roky později jsem stále tady a očekávám, že moje poslední smlouva bude každým dnem prodloužena.

Posadím se mezi redaktora a hlavního producenta a pak si antibakteriálním ubrouskem očistím stůl a klávesnici. Člověk nikdy neví, kdo tu mohl sedět přes noc. Redakce nikdy nespí a bohužel ne všichni v ní dodržují takovou úroveň hygieny, na jakou jsem zvyklá. Otevřu průběžné pořadí zpráv a usměju se – pořád mě trochu vzrušuje, když nahoře vidím svoje jméno.

Hlasatelka zpráv: Anna Andrewsová.

Začnu psát úvod ke každému příběhu. Navzdory tomu, co si většina lidí myslí, moderátoři zprávy nejen čtou, ale i píšou. Já to tak aspoň dělám. Hlasatelé jsou, stejně jako obyčejní lidé, různí. Znám jich několik, kteří mají nos tak nahoru, až se divím, že ještě dokážou číst ze čtecího zařízení a že jim kamera nevidí až do mozku. Národ by byl zděšen, kdyby věděl, jak se některé z jeho takzvaných národních pokladů chovají v zákulisí. Ale já to neprozradím. Novinařina je jako hra Žížaly, ve které je víc žížal než žebříků. Dostat se nahoru trvá dlouho, ale stačí jediný špatný krok a jste dole natošup. Nikdo není v téhle mašinerii nenahraditelný.

Dopoledne ubíhá jako každé jiné: neustále se vyvíjející průběžné pořadí zpráv, rozhovory se zpravodaji v terénu, diskuze s režisérem o grafice a obrazovkách. Vedle mě stojí téměř permanentní fronta reportérů a producentů, kteří čekají na rozhovor s redaktorem. Nejčastěji proto, aby si vyžádali delší čas pro svoje vstupy nebo živé rozhovory.

Všichni chtějí vždycky jen o pár vteřin navíc.

Tohle období mi vůbec nechybí: žadonit, abych se dostala do vysílání, neustále se užírat, když se mi to nepodařilo. Na všechny reportáže prostě není čas.

Zbytek týmu je nezvykle tichý. Rychle se podívám doleva a všimnu si, že producentka má na obrazovce nejnovější rozpis směn. Jakmile si všimne, že se dívám, zavře ho. Rozpisy jsou hned po mimořádných zprávách druhým důvodem, proč se v redakci zvyšuje hladina stresu. Vycházejí pozdě a málokdy jsou přijaty s nadšením. Především rozdělení nejméně oblíbených směn – pozdních, víkendových a nočních – je vždycky důvodem ke sporům. Já teď pracuju od pondělí do pátku a už víc než půl roku jsem nepožádala o žádnou dovolenou, takže se na rozdíl od svých nebohých kolegů nemusím obávat žádných změn v rozvrhu.

Hodinu před začátkem pořadu zajdu do maskérny. Je to příjemné místo, kde se člověk může na chvíli schovat, relativně klidné a tiché ve srovnání s neustálým hlukem v redakci. Vlasy mi vyfoukají do poslušného kaštanového mikáda a obličej nalíčí vysoce krycí podkladovou bází. Do práce se maluju víc než na svatbu. Při té myšlence se stáhnu do sebe a na prstu, kde jsem nosívala prstýnek, nahmatám rýhu.

Všechno probíhá víceméně podle plánu, přestože během vysílání dojde na poslední chvíli k několika změnám: nějaké mimořádné zprávy, zpožděný živý vstup, kamera, která si ve studiu dělá, co chce, a pochybný přenos z Washingtonu. Musím předčasně ukončit reportáž příliš nadšeného politického zpravodaje v Downing Street, který pravidelně zabírá víc času, než má přiděleno. Někteří lidé až příliš zbožňují zvuk vlastního hlasu.

Když začne schůze, jsem ještě na place a čekám, až se po zprávách o počasí budu moct rozloučit s diváky. Nikdo se po skončení pořadu nechce zdržovat déle, než je nezbytně nutné, takže se vždycky začíná beze mě. Je to setkání zpravodajů a producentů, kteří na pořadu pracovali, ale účastní se ho i zástupci dalších oddělení: domácího zpravodajství, zahraničního zpravodajství, střihu, grafiky a Hubeňour.

Než se připojím k ostatním, rychle zaskočím ke svému stolu, abych si vyzvedla plastovou krabičku s dortíky, protože se chci s týmem podělit o svoje nejnovější kulinářské výtvory.

Ještě jsem nikomu neřekla, že mám dnes narozeniny, ale možná to udělám.

Vydám se přes redakci směrem k nim a na chvíli se zarazím, když spatřím ženu, kterou nepoznávám. Je ke mně otočená zády a po jejím boku stojí dvě malé děti ve stejném oblečení. Všimnu si roztomilých dortíků, na kterých si kolegové pochutnávají. Nejsou domácí jako ty moje, ale koupené v obchodě a vypadají draze. Pak se opět zaměřím na ženu, která je rozdává. Zadívám se na její jasně zrzavé vlasy, které rámují hezký obličej v tak ostře střiženém mikádu, že by mohlo být vyřezáno laserem. Když se na mě otočí a usměje se, připadám si, jako bych dostala facku.

Někdo mi podá sklenku teplého prosecca a já si všimnu vozíku s nápoji, který vedení vždycky objednává u cateringu, když odchází nějaký zaměstnanec, což se v téhle branži stává často. Hubeňour poklepe přerostlým nehtem na skleničku, pak otevře ústa a z jeho drobky pokrytých rtů se vyvalí podivně znějící slova:

„Nemůžeme se dočkat, až budeš znovu na palubě…“

To je jediná věta, kterou si moje uši dokážou přeložit. Zírám na Cat Jonesovou, ženu, která uváděla pořad přede mnou, jak tam stojí se svými charakteristickými zrzavými vlasy a dvěma krásnými holčičkami. Udělá se mi fyzicky špatně.

„… a samozfejmě děkujeme Anně, že pfevzala kormidlo, zatímco jsi byla pryč.“

Všichni obrátí pohled ke mně a pozvednou sklenky k přípitku. Začínají se mi třást ruce a doufám, že můj obličej dokáže moje pocity skrývat lépe.

„Bylo to v rozpisu, moc se omlouvám, všichni jsme si mysleli, že to víš.“

Ta slova mi pošeptá producent stojící vedle mě, ale já nejsem schopná zformulovat odpověď.

Později se mi omluví i Hubeňour. Sedí ve své kanceláři, zatímco já stojím před ním, a při řeči si prohlíží svoje ruce, jako by slova, která se snaží najít, mohla být napsaná na jeho upocených prstech. Poděkuje mi a řekne mi, že jsem celou dobu odváděla jako záskok skvělou práci.

„Dva roky,“ upřesním, protože zřejmě nemá ani ponětí, jak dlouho už to trvá.

Pokrčí rameny, jako by o nic nešlo.

„Obávám se, že je to její práce. Má smlouvu. Nemůžeme vyhazovat lidi kvůli tomu, že mají dítě, ani když mají dvě!“

Zasměje se.

Já ne.

„Kdy se má vrátit?“ zeptám se.

Zamračí se, až se mu zkrabatí celé vysoké čelo.

„Zítra. Všechno je to…“ Sleduju, jak se snaží najít náhradu za slovo „přece“, jako vždycky, když má vyslovit něco, v čem je písmeno Ř, a nedaří se mu to. „… všechno je pfece v rozpise, už nějakou dobu. Ty se vracíš zpátky do terénu jako zpravodajka, ale neboj se, pofád za ni můžeš zaskočit a uvádět zprávy během školních prázdnin, o Vánocích a Velikonocích a tak podobně. Všichni si myslíme, že jsi odvedla skvělou práci. Tady máš novou smlouvu.“

Zírám na zářivě bílé listy papíru formátu A4, pokryté pečlivě zkonstruovanými slovy od bezejmenného zaměstnance personálního oddělení. Zdá se, že moje oči jsou schopné zaostřit pouze na jeden řádek:

Zpravodajka: Anna Andrewsová.

Když vyjdu z jeho kanceláře, znovu ji spatřím – svoji náhradnici. I když pravda je asi taková, že to já jsem byla celou dobu jen náhrada za ni. Je hrozné si to přiznat, dokonce i sama sobě, ale když se dívám na Cat Jonesovou s dokonalými vlasy a dokonalými dětmi, jak tam stojí, povídá si a směje se s mým týmem, přeju si, aby byla mrtvá.

ON

Detektiv vrchní inspektor Jack Harper
Úterý 05.15

Zvuk vibrujícího telefonu mě probudí ze snu, ze kterého nechci být probuzen. Ze snu, v němž nejsem čtyřicátník žijící v domě s hypotékou, na kterou nemám, batoletem, se kterým nestíhám držet krok, a se ženou, která není mojí manželkou, ale přesto mě pořád sekýruje. Lepší člověk by se už dávno dal do kupy, místo aby procházel tímhle vypůjčeným životem jako náměsíčný.

Ve tmě zamžourám na telefon a vidím, že je úterý ráno. Je taky příšerně brzy, takže se mi uleví, že ta zpráva zřejmě nikoho dalšího nevzbudila. Nedostatek spánku má v tomhle domě obvykle hrozné následky, i když ne pro mě – vždycky jsem byl tak trochu noční sova. Neměl bych cítit vzrušení z toho, co si přečtu na displeji, ale opak je pravdou. Od té doby, co jsem odešel z Londýna, je totiž moje práce nudná jako jeptiščin šuplík se spodním prádlem.

Jsem šéfem oddělení závažných trestných činů, což zní jako vzrušující práce, jenomže momentálně sídlím v tom nejhlubším, nejtemnějším koutě Surrey, což není vzrušující ani omylem. Blackdown je typická anglická vesnice vzdálená necelé dvě hodiny od hlavního města a mezi „nejzávažnější“ zločiny tu patří drobná kriminalita a příležitostná vloupání. Okolo vesnice stojí na stráži zástup stromů, které ji ukrývají před okolním světem. Zdá se, že prastarý les uvěznil Blackdown – a jeho obyvatele – v minulosti i v trvalém stínu. Nelze mu však upřít až kýčovitou krásu. Staré úzké uličky jsou plné doškových chalup s bílými plaňkovými ploty, nadprůměrného počtu starších obyvatel a podprůměrné kriminality. Je to místo, kam se lidé stěhují na dožití, a mě nikdy nenapadlo, že tu budu jednoho dne bydlet.

Zírám na zprávu na mobilu a prakticky slintám, když hltám slova, která vidím před sebou:

V noci v blackdownském lese nalezena neznámá oběť. Požadován vyšetřovací tým. Hlaste se, prosím.

Už jen představa, že se tady našlo tělo, mi připadá přitažená za vlasy, ale už teď vím, že je to pravda. O deset minut později jsem oblečený, nadopovaný kofeinem a sedím v autě.

Moje nejnovější auto z druhé ruky má pohon na všechny čtyři a vypadá, že by potřebovalo umýt, a já si uvědomím – trochu pozdě –, že já vlastně taky. Očichám si podpaží a zvažuju, jestli bych se neměl vrátit do domu, ale nechci ztrácet čas ani nikoho budit. Nesnáším, jak se na mě oba někdy dívají. Mají stejné oči, až příliš často plné slz a zklamání.

Možná jsem až moc nadšený, že se na místo činu dostanu dřív než ostatní, ale nemůžu si pomoct. Už léta se tu nic tak hrozného nestalo a to mě naplňuje dobrou náladou, optimismem a energií. Když pracujete u policie tak dlouho jako já, začnete přemýšlet jako zločinec, aniž vás za něj někdo považuje.

Otočím klíčkem v zapalování a modlím se, aby motor nastartoval, přičemž si nevšímám záblesku vlastního odrazu ve zpětném zrcátku. Vlasy – už spíš šedivé než černé – mi trčí na všechny strany. Pod očima mám tmavé kruhy a vypadám starší, než se cítím. Snažím se utěšit své ego – zatraceně, vždyť je koneckonců ještě noc. Kromě toho je mi jedno, jak vypadám, a na názorech ostatních lidí mi záleží ještě méně než na mých vlastních. Alespoň si to neustále namlouvám.

Řídím s jednou rukou na volantu, zatímco druhou si osahávám strniště na bradě. Možná jsem se měl alespoň oholit. Podívám se dolů na zmačkané tričko. Určitě vlastníme žehlicí prkno, ale netuším, kde je a kdy jsem ho naposledy použil. Poprvé po dlouhé době mě napadne, co vidí ostatní lidé, když se na mě dívají. Pro ženy jsem býval docela úlovek. Ale to jsem býval spoustu věcí.

Když vjíždím na parkoviště National Trust, ještě je tma, přesto si všimnu, že mě zřejmě všichni ostatní předběhli, navzdory tomu, že jsem jel přímo sem. Stojí tu dvě policejní auta a dvě dodávky i několik neoznačených vozidel. Na místě už jsou kriminalisté i detektiv seržant Priya Patelová. Volba povolání ji ještě nestihla semlít, takže pořád září novotou. Je příliš mladá na to, aby se kvůli práci cítila stará, příliš nezkušená, aby věděla, co to s ní nakonec udělá. Co to udělá s námi všemi. Její každodenní nadšení je vyčerpávající, stejně jako její věčně veselá nálada. Hlava mě bolí jen z pohledu na ni, takže se mu snažím vyhýbat tak často, jak je to jen možné, když s někým pracujete každý den.

Priya pospíchá k mému autu, až se jí culík pohupuje ze strany na stranu. Brýle s želvovinovými obroučkami jí sklouznou na nos a její velké hnědé oči přetékají vzrušením. Ona nepůsobí, jako by ji někdo uprostřed noci vytáhl z postele. Úzký přiléhavý kostýmek sotva dokáže udržet její drobné tělo v teple a čerstvě vyleštěné kožené polobotky jí v bahně trochu kloužou. Přijde mi podivně uspokojivé vidět, jak na nich ulpívají skvrny od bláta.

Někdy si říkám, jestli moje kolegyně spí úplně oblečená pro případ, že by potřebovala narychlo odejít z domu. Před pár měsíci si bůhvíproč podala zvláštní žádost o přeložení sem, aby mohla sloužit pode mnou. Jestli jsem byl někdy v životě zapálený do svojí práce tolik jako Priya Patelová, už si na to nevzpomínám.

Jakmile vystoupím z auta, začne pršet. Okamžitě se spustí prudký liják, který mě během několika vteřin promočí až na kůži a zaútočí na mě seshora. Vzhlédnu a zadívám se na oblohu, která si myslí, že je noc, i když už je ráno. Ještě by byl vidět měsíc a hvězdy, kdyby je nezakrývala deka tmavých mraků. Přívalový déšť není pro zachování venkovních důkazů zrovna ideální.

Priya přeruší moje myšlenky a já bez přemýšlení zabouchnu dveře od auta. Přiběhne ke mně a snaží se mi držet deštník nad hlavou, ale já ji od sebe odeženu.

„Detektive Harpere, já –“

„Prosím vás, už několikrát jsem vás žádal, ať mi říkáte Jacku. Nejsme v armádě,“ skočím jí do řeči.

Zarazí se, ve tváři výraz káraného štěněte, a já si připadám jako starý nevrlý parchant, který se ze mě podle všeho stal.

„Ohlásila to noční hlídka,“ oznámí mi.

„Je tu ještě někdo z nich?“

„Ano.“

„Dobře, než odjedou, chci s nimi mluvit.“

„Samozřejmě. Tělo je tímhle směrem. První známky naznačují, že –“

„Chci ho vidět na vlastní oči,“ přeruším ji.

„Ano, šéfe.“

Jako by moje křestní jméno bylo prostě slovo, které nedokáže vyslovit.

Míjíme stálý proud zaměstnanců, které matně poznávám – lidi, jejichž jména jsem zapomněl, protože jsem je buď vůbec neznal, nebo jsem je dlouho neviděl. Na tom nezáleží. Můj malý, ale dokonale sestavený tým pro závažné trestné činy sídlí nedaleko odsud, ale má na starosti celé hrabství. Každý den pracujeme s jinými lidmi. Kromě toho tahle práce není o získávání přátel, ale o tom, aby si člověk nenadělal nepřátele. Priya se toho musí ještě hodně učit. Ticho, které nás obklopí, je možná nepříjemné pro ni, ale ne pro mě. Ticho je moje oblíbená symfonie – nedokážu jasně přemýšlet, když je život příliš hlučný.

Priya svítí baterkou na zem kousek před našima nohama – jako vždycky přesně ví, co má dělat, což je někdy pěkně otravné –, zatímco pod nimi nám křupe tmavý koberec polámaných větviček a spadaného listí. Podzim přišel a zase odešel, letos se objevil jako host, než se stydlivě vzdálil, aby uvolnil místo příliš sebejisté zimě. Na kabátě mi chybí horní knoflík, takže už se nedá zapnout celý. Bohatě ho však vynahradí šála ve stylu Harryho Pottera, na níž jsou vyobrazeny moje iniciály – dárek od bývalé manželky. Nikdy jsem se s ní nedokázal rozloučit, vlastně trochu jako se ženou, která mi ji věnovala. Nejspíš v ní vypadám jako blázen, ale je mi to jedno. Jsou věci, na nichž lpíme jen kvůli tomu, kdo nám je dal: jména, názory, šály. Kromě toho se mi líbí, jak mi sedí kolem krku – jako příjemná oprátka na míru.

Můj dech vytváří obláčky sražené páry a já si zastrčím ruce o něco hlouběji do kapes kabátu, abych se udržel v a teple. S radostí si všimnu, že někoho napadlo postavit kolem těla oběti stan. Vejdu do bílých dveří z PVC a moje prsty nahmatají v kapse tvar dětského dudlíku přesně ve chvíli, kdy moje oči spočinou na mrtvole. Sevřu dudlík tak silně, až se mi plast zařízne do dlaně. Způsobí mírné bodnutí bolesti, takové, jaké občas potřebuju. Ne že bych ještě nikdy neviděl mrtvého člověka, ale tohle je jiné.

Žena je částečně zakrytá listím a poměrně daleko od hlavní stezky. V tomhle temném koutě lesa by bylo snadné ji přehlédnout, nebýt jasných světel, která už kolem ní rozmístil můj tým.

„Kdo našel tělo?“ zeptám se.

„Byl to anonymní tip,“ odpoví Priya. „Někdo zavolal na stanici z telefonní budky dole u cesty.“

Jsem vděčný za krátkou, stručnou odpověď, protože Priya má jinak sklony k upovídanosti a já k netrpělivosti.

Přistoupím o krok blíž a nakloním se k tváři mrtvé ženy. Je jí ke čtyřiceti, je štíhlá a hezká – pokud se vám takový typ žen líbí, což mně asi ano – a její celkový vzhled mi naznačuje tři věci: peníze, marnivost a sebeovládání. Má takové to tělo, na kterém jsou znát pravidelné návštěvy posilovny, diety a drahé krémy. Její dlouhé, odborně odbarvené blond vlasy vypadají, jako by si je učesala, než se uložila do bláta. Jako pramínky zlata protkávající špinavou zem. Nikde nejsou vidět žádné známky boje. Její jasně modré oči jsou stále doširoka otevřené, jako by byly šokovány tím, co viděly naposledy, a podle barvy a stavu její kůže tu neleží dlouho.

Mrtvola je plně oblečená a všechno, co má na sobě, vypadá draze: vlněný kabát, zřejmě hedvábná halenka a černá kožená sukně. Zdá se, že jí chybí jen boty, což na procházku po lese není zrovna ideální. Ačkoli nelze její malá, hezká chodidla přehlédnout, přistihnu se, že zírám na tu halenku. Všimnu si, že stejně jako krajková podprsenka pod ní bývala bílá. Obojí je teď potřísněné červenou barvou a ze zběsile rozřezaného masa a potrhané látky je jasné, že byla několikrát bodnuta do hrudi.

Pocítím zvláštní nutkání se jí dotknout, ale neudělám to.

V tu chvíli si všimnu nehtů oběti. Jsou hrubě ostříhané téměř až do masa, ale to není všechno. Nesnáším, když mě někdo vidí v brýlích, ale můj zrak už není, co býval, takže vylovím obyčejné brýle z drogerie, které s sebou nosím pro případ nouze, a podívám se na ně zblízka.

Červeným lakem má na nehtech pravé ruky napsaná písmena:

DVĚ

Podívám se na levou ruku a najdu totéž, jen tentokrát znaky dávají dohromady jiné slovo:

TVÁŘE

To nebyl zločin z vášně – tahle vražda byla plánovaná.

Přepnu zpátky do současnosti a uvědomím si, že Priya si toho ještě nevšimla, protože byla příliš zaneprázdněná čtením svých poznámek a tím, aby mi sdělila svoje postřehy. Mám pocit, že většinu času nedokáže zavřít pusu, pokud ji o to tedy výslovně nepožádám. Blekotá páté přes deváté, slova se jí hrnou z úst mně přímo do uší. Snažím se tvářit zaujatě a překládat její uspěchané věty do srozumitelného jazyka.

„… Zahájila jsem všechny nezbytné standardní postupy. V téhle části města není žádný kamerový systém, ale shromažďujeme záznamy z hlavní ulice. Hádám, že sem nešla uprostřed zimy naboso, ale bez jakýchkoli dokladů nebo espézetky – parkoviště bylo úplně prázdné – nemůžu použít systém automatického rozpoznávání registračních značek…“

Lidé ve stresu málokdy dokážou mluvit souvisle a já slyším jen její zoufalou snahu dokázat mi, že to zvládne.

„Už jste někdy viděla mrtvolu?“ přeruším ji.

Trochu se narovná a vystrčí bradu jako rozmrzelé dítě.

„Ano. V márnici.“

„To není totéž,“ zamumlám si pod vousy.

Je tolik věcí, které bych ji mohl naučit, věcí, o kterých neví, že se je musí naučit.

„Přemýšlela jsem o tom, jaký vzkaz nám chtěl vrah zanechat,“ prohlásí Priya a znovu se zadívá do svého poznámkového bloku, kde zahlédnu začátek jednoho z jejích četných seznamů.

„Chtěl, aby lidé věděli, že oběť měla dvě tváře,“ odpovím a ona se zatváří naprosto zmateně. „Její nehty. Myslím, že je někdo ostříhal a napsal na ně vzkaz.“

Priya se zamračí a pak se sehne, aby si je prohlédla zblízka. Udiveně na mě zírá, jako bych byl Hercule Poirot. Mojí superschopností je nejspíš to, že umím číst.

Vyhnu se jejímu pohledu, obrátím pozornost zpátky ke tváři ženy ležící v hlíně a dám pokyn jednomu policistovi z ohledávacího týmu, aby ji vyfotografoval ze všech úhlů. Vypadá jako typ člověka, který se rád nechává fotit a svoji marnivost nosí jako odznak. Blesk mě na okamžik oslepí a já si vzpomenu na jiný čas a místo: Londýn před několika lety, reportéři a fotoaparáty na rohu ulice, dožadující se záběru něčeho, co by neměli chtít vidět. Pohřbím tu vzpomínku – lidi od tisku nesnáším – a pak postřehnu něco jiného.

Ústa mrtvé ženy jsou stále mírně pootevřená.

„Posviťte jí baterkou do obličeje.“

Priya udělá, o co ji požádám, a já si znovu kleknu, abych si tělo pořádně prohlédl zblízka. Kdysi růžové rty už zmodraly, ale všimnu si, že v temném prostoru mezi nimi se ukrývá něco červeného. Jako očarovaný bez přemýšlení natáhnu ruku, abych se toho dotkl.

„Pane?“

Priyin hlas mě přivede k rozumu dřív, než stačím udělat zásadní chybu. Stojí nepříjemně blízko u mě, tak moc, že cítím její parfém a z jejího dechu lehký závan nedávno vypitého čaje. Otočím se a vidím, jak se jí na mladé tváři vytvoří stařecká vráska. Myslel bych si, že ji celá tahle zkušenost – poprvé najít v lese tělo – trochu vyvede z míry, zneklidní, ale možná jsem se mýlil. Snažím se vzpomenout si, kolik jí vlastně je – u žen se to tak těžko odhaduje. Kdybych měl hádat, řekl bych, že je jí kolem třiceti. Stále plná ctižádosti, přesvědčená o vlastním potenciálu, nepoznamenaná zklamáními, která jí život teprve připraví.

„Neměli bychom počkat, až tělo prohlédne patolog, než se něčeho dotkneme?“ zeptá se, ačkoli odpověď už zná.

Priya se drží pravidel stejně, jako se dobří lháři drží svých příběhů. Řekne „patolog“ jako dítě, které se právě ve škole naučilo nové slovo a chce, aby lidé slyšeli, že ho dokáže použít ve větě.

„Přesně tak,“ odpovím a o krok poodstoupím.

Na rozdíl od svojí kolegyně už jsem viděl spoustu mrtvých těl, ale tohle se nepodobá žádnému případu, na kterém jsem kdy pracoval. Znovu se ztratím v myšlenkách, zatímco Priya začne nahlas spekulovat o totožnosti mrtvé ženy. Mám pocit, že tohle je začátek něčeho velkého, a přemýšlím, jestli na tenhle úkol mám. Žádné dvě vraždy nejsou stejné, ale už je to pár let, co jsem řešil případ, který se alespoň vzdáleně podobal tomuhle. A od té doby se toho hodně změnilo. Moje práce se změnila. I já jsem se změnil. Ale není to jen tím.

Tohle je jiné.

Nikdy předtím jsem nevyšetřoval vraždu někoho, koho znám.

A tuhle ženu jsem znal dobře.

Strávil jsem s ní včerejší noc.

ONA

Úterý 06.30

Všichni máme svá tajemství aněkterá neprozradíme ani sami sobě.

Když poprvé otevřu oči, netuším, co mě probudilo, kolik je hodin ani kde jsem. Všude je tma jako vpytli. Prsty nahmatám lampičku na nočním stolku akolem mě se rozlije světlo. Potěší mě, když zjistím, že jsem ve vlastní ložnici. Jakmile se probudím stakovým pocitem, vždycky se mi uleví, když vím, že jsem se dostala domů.

Nepatřím ktěm ženám, které to často přeženou salkoholem azapomenou, co dělaly předchozí noc, onichž se dočtete vknihách nebo je vidíte vtelevizních dramatech. Nejsem amatérská alkoholička aneodpovídám žádnému klišé. Všichni jsme na něčem závislí: na penězích, úspěchu, sociálních sítích, cukru, sexu… seznam možností je nekonečný. Mojí drogou je shodou okolností alkohol. Může chvíli trvat, než se mi vybaví vzpomínky, amožná nejsem vždycky odvázaná ztoho, co jsem dělala, ani na to nejsem pyšná, ale vždycky si vzpomenu. Vždycky.

Což ale ještě neznamená, že bych otom musela vyprávět celému světu.

Někdy si myslím, že jsem nespolehlivým vypravěčem svého vlastního života.

Někdy si myslím, že takoví jsme všichni.

Jako první si vzpomenu, že jsem přišla opráci snů, amyšlenka na to, že se mi splnila moje nejhorší noční můra, jako by mě fyzicky zraňovala. Zhasnu světlo – najednou už nechci vidět věci tak jasně –, znovu si lehnu na postel azavrtám se pod peřinu. Obejmu se apevně zavřu oči. Vybaví se mi, jak jsem vyšla zHubeňourovy kanceláře auprostřed odpoledne odešla zredakce. Jela jsem domů taxíkem, nohy se mi příliš třásly, abych mohla jít pěšky, apak jsem zatelefonovala matce, abych jí řekla, co se stalo. Bylo to hloupé, ale nenapadlo mě, komu jinému bych měla zavolat.

Moje matka je vposledních letech trochu zapomnětlivá azmatená atelefonáty domů ve mně vyvolávají jen pocit viny, že ji nenavštěvuju častěji. Mám svoje důvody, proč se nechci vracet tam, odkud pocházím, ale je lepší na ně zapomenout než se oně podělit sostatními. Je snazší tvrdit, že za vzdálenost, která existuje mezi některými rodiči ajejich dětmi, mohou kilometry, ale když pravdu příliš ohýbáte, má tendenci se zlomit. Na druhém konci linky to zpočátku znělo jako máma, ale ve skutečnosti to nebyla ona. Když jsem si vylila srdce, chvíli neřekla ani slovo apotom se zeptala, jestli by mi po špatném dni ve škole udělalo radost volské oko shranolky kvečeři.

Máma si ne vždycky vzpomene, že je mi šestatřicet ažiju vLondýně. Často zapomíná, že mám práci aže jsem mívala vlastního manžela adítě. Zdá se, že ani neví, že mám narozeniny. Letos ani loni mi od ní nepřišlo žádné přání, ale není to její vina. Úplně se přestala orientovat včase. Teď pro ni utíká jinak, často pozpátku místo dopředu. Stařecká demence ukradla mé matce čas amně zase ukradla matku.

Sáhnout do svých vzpomínek pro kapku útěchy bylo vzhledem kokolnostem pochopitelné, ale neměla jsem sahat tak hluboko do dětství – člověk nikdy neví, jakou vzpomínku zrovna vytáhne.

Když jsem přišla domů, zatáhla jsem všechny závěsy aotevřela si lahev Malbecu. Ne proto, že bych se bála, že mě někdo uvidí, prostě jen ráda piju potmě. Někdy ani sama nechci vidět ženu, kterou se stávám, když se nikdo jiný nedívá. Po druhé skleničce jsem se převlékla do něčeho méně nápadného – starých džínů ačerného svetru – avyrazila někoho navštívit.

Když jsem se po několika hodinách vrátila av předsíni si svlékla ušpiněné oblečení, trápily mě výčitky svědomí. Vzpomínám si, jak jsem si otevřela další lahev vína av krbu zapálila oheň. Seděla jsem přímo před ním, zabalená do deky, apopíjela. Trvalo celou věčnost, než jsem se zahřála poté, co jsem byla tak dlouho venku na mraze. Hořící polena syčela ašeptala, jako by měla svá vlastní tajemství, apo místnosti tančily přízračné stíny vrhané světlem ohně. Snažila jsem se ji dostat zhlavy, ale ise zavřenýma očima jsem pořád viděla její tvář, cítila její kůži, slyšela její plačtivý hlas.

Vzpomínám si, jak jsem si všimla, že mám pod nehty špínu, ajak jsem se před spaním drhla ve sprše.

Znovu mi zavibruje telefon ajá si uvědomím, že právě to mě asi probudilo. Je brzo ráno, venku je stále stejná tma jako uvnitř aděsivé ticho. Ticho je strach, který jsem se naučila spíš cítit než slyšet. Plíží se ke mně ačasto číhá vnejhlučnějším koutě mojí mysli. Naslouchám, ale není slyšet ani ruch dopravy, ani zpěv ptáků či život. Žádné hučení bojleru ani šumění prastarého potrubí, které se snaží vytápět můj dům, ačkoli se mu to příliš nedaří.

Zadívám se na mobil – jediné světlo ve tmě – avidím, že mě probudila zpráva saktualitami. Displej vrhá do místnosti nepřirozenou zář. Přečtu si titulek onálezu těla ženy vlese apřemýšlím, jestli se mi to ještě zdá. Ložnice mi najednou připadá oodstín tmavší než předtím.

Pak se telefon rozezvoní.

Zvednu ho aposlouchám, jak se Hubeňour omlouvá, že volá tak brzy. Zajímá ho, jestli bych mohla přijít auvádět zpravodajskou relaci.

„Co se stalo sCat Jonesovou?“ zeptá se hlas, který zní podobně jako ten můj.

„To nevíme. Ale neukázala se vpráci anikdo ji nemůže sehnat.“

Malé kousky mého já, na které jsem se včera rozpadla, se začínají plazit zpátky aznovu se skládat dohromady. Někdy se ztrácím ve vlastních myšlenkách aobavách. Uvězněná ve světě starostí, okterém vhloubi duše vím, že existuje jen vmojí hlavě. Úzkost často křičí hlasitěji než logika, akdyž si až příliš dlouho představujete to nejhorší, může se vám to splnit.

Když neodpovídám, Hubeňour se vyptává dál.

„Moc se omlouvám, že tě takhle uháním, Anno. Ale potfebuju to vědět hned, pokud je to možné. Rozhodují minuty…“

Kvůli jeho vadě řeči ho nenávidím oněco méně. Vím přesně, co řeknu – tenhle okamžik jsem si nacvičovala ve svých představách.

„Samozřejmě. Nikdy bych nenechala tým ve štychu.“

Hmatatelnou úlevu na druhém konci linky si náležitě vychutnávám.

„Jsi náš zachránce,“ prohlásí ajá na chvíli zapomenu, že opak je pravdou.

Připravit se mi trvá déle než obvykle. Pořád jsem opilá, ale není to nic, co by nespravily oční kapky na předpis ašálek kávy. Vypiju ji, dokud je ještě příliš horká, takže si opařím ústa – trochu bolesti na zmírnění utrpení. Pak si naliju kapku studeného bílého vína zjedné zlahví, které mám vlednici – jen malou skleničku, abych zchladila spálený jazyk. Zamířím do koupelny aignoruju dveře do ložnice na konci chodby, ty, které nechávám vždycky zavřené. Někdy se naše vzpomínky samy přetvoří, aby nám ukázaly hezčí obrazy naší minulosti, něco méně hrozného, na co můžeme vzpomínat. Někdy je musíme přemalovat, předstírat, že si nepamatujeme, co se pod nimi skrývá.

Osprchuju se avyberu si ze šatníku červené šaty, na kterých ještě visí cenovka. Nakupování nemám moc vlásce, takže když najdu něco, co mi sluší, obvykle si to koupím ve všech barvách. Šaty ženu nedělají, ale mohou pomoct zamaskovat látku, zníž jsme střiženi. Nové věci nenosím hned, šetřím si je spíš na chvíle, kdy se potřebuju cítit dobře, než abych se cítila sama sebou. Teď je ideální čas obléknout si něco nového ahezkého aschovat se uvnitř. Když jsem spokojená stím, jak vypadám, zahalím tu osobu do svého oblíbeného červeného kabátu – být nápadná nemusí být vždycky špatné.

Do práce jedu taxíkem, protože chci dostat svoje staré já na svoje staré místo co nejdřív, anež vejdu na recepci, vhodím si do pusy mentolku. Ještě neuběhlo ani čtyřiadvacet hodin, ale když se dívám dolů na redakci, připadám si, jako bych se vracela domů.

Cestou ke svému týmu si nemůžu nevšimnout, jak se na mě všichni otáčejí jako skupinka surikat. Vyměňují si znepokojené výrazy, úhledně vyryté do jejich znavených tváří. Myslela jsem si, že se budou tvářit radostněji, až mě uvidí – ne všichni moderátoři se snaží využít svého vlivu, aby dostali jejich reportáž do vysílání, tak jako já –, ale nasadím neopětovaný úsměv asevřu kovové zábradlí na točitém schodišti oněco pevněji než předtím. Mám pocit, že spadnu.

Když dojdu kmoderátorskému křeslu, redaktorka mi položí na paži ledově chladnou ruku, aby mě zastavila. Pak zavrtí hlavou azadívá se do země, jako by se styděla. Je to ten typ ženy, která se modlí za tučné bankovní konto aštíhlé tělo, ale zdá se, že Bůh její modlitby vždycky poplete. Stojím uprostřed sedícího týmu, cítím žár jejich pohledů na svých zarudlých tvářích asnažím se odhadnout, co oni vědí ajá ne.

„Moc se omlouvám!“ ozve se za mnou něčí hlas. Zdá se směšné popisovat ho jako česaný samet, ale přesně tak zní – jako luxusní ženské vrnění. Je to hlas, který jsem nečekala ani nechtěla slyšet. „Chůva se na poslední chvíli omluvila, že nemůže, tchyně souhlasila, že za ni zaskočí, ale cestou se jí podařilo nabourat auto – nic vážného, jen malé ťuknutí – apak, když se mi konečně podařilo uklidnit holky aodejít zdomu, měl můj vlak zpoždění, anavíc jsem zjistila, že jsem si zapomněla telefon! Neměla jsem, jak vám dát vědět, že se opozdím. Ani nevíte, jak moc mě to mrzí, ale už jsem tady.“

„Anno!“ zvolá, jako bychom byly staré přítelkyně, ane nové nepřítelkyně. Oplatím jí zářivý úsměv, jako když člověk někomu vrací nechtěný dárek. „Myslela jsem, že první den svobody strávíš doma se svojí holčičkou, když jsem se konečně vrátila! Doufám, že si mateřství užíváš. Kolik že jí vlastně je?“

Byly by jí dva roky, tři měsíce ačtyři dny.