Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

T. L. Swanová

Na druhý pokus

Z anglického originálu The Takeover,
vydaného nakladatelstvím Montlake v Seattlu
v roce 2020, přeložila Zdenka Lišková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8147. publikaci.

Redakce Naďa Hloušová
Korektura Karolína Stránská
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

The Takeover © 2020 by T L Swan
Published by Montlake, Seattle, USA
This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com,
in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.
Translation © Zdenka Lišková, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Cover Graphic Design © Hana D. Benešová, 2021

All rights reserved

ISBN 987-80-7625-575-3 (ePub)
ISBN 987-80-7625-574-6 (pdf)
ISBN 987-80-7625-171-7 (print)

Tuto knihu bych chtěla věnovat abecedě,
jejíchž šestadvacet písmen mi změnilo život.
V těchto šestadvaceti znacích jsem se našla
a nyní žiji svůj sen.
Až si budete příště abecedu odříkávat,
vzpomeňte si na její moc.
Já to dělám každý den.

Kapitola 1

Na stole mi zabzučí telefon. „Prosím?“ ohlásím se.

„Ahoj, na lince dvě máš Tristana Milese,“ sděluje mi Marley.

„Řekni mu, že mám moc práce.“

„Claire,“ vyhrkne a pak se významně odmlčí. „Tenhle týden je to už potřetí, co volá.“

„No a?“

„No a brzy ho to přestane bavit.“

„A tím chceš říct co?“ odseknu podrážděně.

„Tím chci říct, že tento týden jsme vypláceli mzdy z kontokorentu. Já vím, že si to nechceš přiznat, ale máme potíže, Claire. Musíš ho aspoň vyslechnout.“

Unaveně vydechnu a dlaní si promnu obličej. Vím, že má pravdu. Naše společnost, Anderson Media, se potápí. Zbývá nám posledních tři sta zaměstnanců z původních šesti set. Miles Media kolem nás krouží jako hladový vlk už několik měsíců, sledují nás a čekají na vhodný okamžik, kdy nám zasadí poslední ránu. Jejich alfa samcem není nikdo jiný než Tristan Miles, šéf akvizic a úhlavní nepřítel všech potápějících se firem světa. Jako pijavice se přisaje ke společnostem, když klesnou až ke dnu, vysaje je, roztrhá je a pak z nich díky svým nekonečně výdělečným fondům vytříská další prachy. Je to slizkej had. Zneužívá slabosti druhých a inkasuje za to miliony dolarů ročně. Je to bohatý rozmazlený parchant s pověstí nebezpečně inteligentního tvrďáka bez špetky svědomí.

Zosobňuje všechno, co na byznysu nenávidím.

„Jenom si poslechni, co ti řekne – to je všechno. Nikdy nevíš, jaká nabídka z něj vypadne,“ přesvědčuje mě Marley.

„Ale no tak,“ odfrknu si. „Obě přece víme, o co mu jde.“

„Claire, prosím. Přece nepřijdeš o domov. To nedopustím.“

Padá na mě smutek. Co jsem to způsobila? „Tak jo, poslechnu si ho. Ale tím to končí,“ svolím neochotně. „Sjednej mi s ním schůzku.“

„Jasně, super.“

„Moc se neraduj,“ napomenu ji. „Dělám to jenom, abych ti zavřela pusu, jasný?“

„Spolehni se, odteď už mám pusu na zámek. Čestný skautský.“

„Jenom aby,“ usměju se. „Půjdeš se mnou?“

„Jasně, buď klidná. Strčíme tomu nafoukanému panákovi jeho šekovou knížku až tam, kam slunce nesvítí.“

Té představě se zasměju. „Tak jo, domluveno.“

Zavěsím a vracím se k rozepsané reportáži. Přála bych si, aby byl pátek a já se na pár dnů nemusela strachovat o Anderson Media a účty.

Už jenom čtyři dny.

V úterý dopoledne společně s Marley odhodlaně kráčíme ulicí na místo našeho setkání. „Zopakuj mi, proč se musíme táhnout až sem?“ postěžuju si.

„Chtěl se sejít na neutrální půdě. Zamluvil stůl v restauraci Bryant Park Grill.“

„To je divný, nemáme s ním přece rande,“ uchechtnu se.

„Nejspíš to bude součást jeho velkého plánu.“ Zvedá ruce a naznačí nad námi duhu. „Neutrální půda,“ pronese dramaticky a rozšíří oči v úžasu. „A pak nás ojebe.“

„S úsměvem na tváři,“ dodám suše. „Bože, už teď ho nesnáším.“

Marley se uchichtne, ale hned mě zase cepuje: „A proto pamatuj na naši strategii,“ instruuje mě za chůze.

„Jasně.“

„Připomeň mi ji ještě jednou… ať si to zapamatuju.“

Usměju se. Marley je popleta. Roztomilá popleta, dlužno dodat. „Zůstat klidná, nenechat se vyprovokovat. Neříkat rovnou ne a nechat si ho v záloze jako pojistku.“

„Jo, to je slušný plán.“

„Měl by fungovat… sama jsi ho vymýšlela.“ Mezitím přicházíme k restauraci. Vyndávám si pudřenku se zrcátkem a znovu si nanáším rtěnku. Tmavé vlasy jsem si vyčesala do volného uzlu. Na sobě mám tmavomodrý kostýmek s béžovou hedvábnou halenkou, klasické lodičky na vysokém podpatku a perlové náušnice. Umírněné oblečení, protože chci, aby mě bral vážně. „Vypadám dobře?“ ověřuju si.

„Jsi k sežrání.“

Zatvářím se zděšeně. „Ale já nechci vypadat k sežrání, Marley. Chci vypadat drsně.“

Udělá na mě odpovídající grimasu. „Jsi drsňačka,“ zavrčí jako starý metalista a udeří se pěstí do otevřené dlaně. „Úplná železná panna.“

Usměju se na svou úžasnou kamarádku. Její zářivě rudé krátké rozčepýřené vlasy v punkovém stylu a růžové brýle ve tvaru kočičích očí jsou dokonale in. Na sobě má červené šaty s ramínky, pod které si navlékla jasně žlutou halenku. K tomu má červené punčochy a boty. Je tak trendy, až to působí výstředně. Marley je moje nejlepší kamarádka, moje důvěrnice a ta největší dříčka ve firmě. Za posledních pět let mě ani jednou nenechala ve štychu. Její přátelství je dar a já nemám zdání, co bych si bez ní počala.

„Připravená?“ ptá se.

„Jo. Jsme tu o dvacet minut dřív – chtěla jsem dorazit jako první. Mít navrch.“

Poklesnou jí ramena. „Když se tě zeptám, jestli jsi připravená, máš odpovědět: Já už se připravená narodila.“

Protáhnu se kolem ní. „Pojďme to vyřídit.“

Narovnáme se, psychicky se připravíme a vcházíme do foyer. Číšník se na nás usměje. „Dobrý den, dámy. Jak vám mohu pomoci?“

„Ehm,“ ohlédnu se na Marley. „S někým tu máme schůzku.“

„S panem Tristanem Milesem?“

Zamračím se. Jak to mohl vědět? „Ano… s ním.“

„Má nahoře zamluvený soukromý salonek,“ ukáže nám rukou na schody.

„Jistě, jak jinak,“ zamumlám si pro sebe.

Marley znechuceně ohrne ret a pak společně stoupáme nahoru. Patro zeje prázdnotou. Rozhlédnu se kolem a spatřím muže, který telefonuje na terase. Dokonale padnoucí tmavomodrý oblek, nažehlená bílá košile, vysoký a dobře stavěný. Tmavě hnědé vlasy má nahoře trochu delší a vlnité. Vypadá spíš jako model z časopisu než slizký had.

„No ty bláho…ten je ale krásnej,“ zašeptá vzrušeně Marley.

„Drž klapačku,“ umlčím ji v panice, že ji zaslechne. „Ovládej se, laskavě.“

„Ježíši, já vím,“ šťouchne do mě loktem a já jí to oplatím.

On se otočí, obdaří nás širokým úsměvem a zvedne ukazováček, aby naznačil, že se nám bude hned věnovat. Falešně se na něj usměju a on se k nám otočí zády, aby v klidu dokončil hovor. Pohledem mu propaluju díru do zad a moje nenávist k němu roste. Jak se opovažuje nechat nás čekat? „Ani slovo,“ varuju Marley.

„A můžu hvízdat?“ zašeptá, aniž by z něj spustila obdivný pohled. „Rozhodně bych na něj na ulici zahvízdala. Ať už je to kokot, nebo ne.“

Unaveně si promnu kořen nosu – už teď je to katastrofa. „Prosím tě, hlavně nemluv,“ připomínám jí znovu.

„Dobře,“ slibuje a naznačuje, jak si zapíná pusu na zip.

On mezitím zavěsí a vykročí směrem k nám. Je zosobněním sebedůvěry. Se zářivým úsměvem mi podává ruku. „Dobrý den, já jsem Tristan Miles.“ Má dolíčky ve tvářích, ostře řezanou čelist, běloskvoucí zuby a…

Podáváme si ruce. Ta jeho je silná a velká a já okamžitě pocítím sexuální přitažlivost, která z něj sálá. Jiskra, která mezi námi přeskočí, mě přiměje podvědomě ustoupit. Nechci, aby poznal, že mě zaujal. „Dobrý den, já jsem Claire Andersonová. Těší mě,“ řeknu a ukážu na Marley. „A toto je Marley Smithsonová, moje pravá ruka.“

„Dobrý den, Marley,“ usměje se na ni. „Rád vás poznávám.“ Pokyne rukou ke stolu. „Posaďte se, prosím.“

Se srdcem až v krku si sedám. Skvělý. Jako by nestačilo, že jsem už tak rozhozená, ještě ke všemu se z něj vyklube pohledný zmetek.

„Kávu, čaj?“ Ukazuje na připravený tác s občerstvením. „Dovolil jsem si objednat ranní čaj.“

„Kávu, prosím,“ odpovím. „Jenom s mlékem.“

„Pro mě taky,“ dodává Marley.

Pozorně nám oběma nalévá kávu a servíruje ji i s talířkem, na kterém jsou zákusky.

Musím se držet, abych neřekla něco jedovatého. Nakonec i on usedá naproti nám. Jednou rukou si rozepíná sako a s jistou elegancí si dělá na kavárenské židli pohodlí. Zvedá ke mně pohled. „Rád vás konečně poznávám, Claire. Hodně jsem toho o vás slyšel.“

Podrážděně nadzdvihnu obočí, ještě ke všemu má chraplavý a smyslně mužný hlas. „Nápodobně,“ opáčím.

Nenápadně mrknu dolů a všímám si zlatých manžetových knoflíčků s černým onyxem a masivních rolexek. Všechno na něm smrdí prachama. Vůni jeho kolínské ze sebe budu smývat týden. Snažím se ji nevdechovat, ale jak, když je tak nadpozemská? Koutkem oka mrknu po Marley, která ho hltá očima a nepřítomně se na něj usmívá… je do něj blázen.

Super.

On se opírá zády o opěradlo, uvolněný a sebejistý, chladný a vypočítavý. „Jak se máte?“

„Skvěle, děkuju za optání,“ odvětím lehce nedůtklivě. „Mohli bychom jít rovnou k věci, pane Milesi?“

„Tristane,“ opravuje mě.

„Tristane,“ zopakuju. „Proč jste tolik stál o naši schůzku? Co vás přimělo volat mi poslední měsíc pětkrát do týdne?“

Ukazováčkem si přejede po plných rtech, jako by se snažil maskovat pobavení, a nedovolí mi uhnout očima. „Nějaký čas už Anderson Media sleduju.“

Povytáhnu obočí, protože jeho tón se mi ani trochu nelíbí. „Prosím, prozraďte, na co jste přišel?“

„Že každý měsíc propouštíte.“

„Reorganizujeme.“

„Ne z vlastní vůle.“

Něco mě na něm hrozně štve.

„Vaše nabídka mě ani trochu nezajímá, pane Milesi,“ utnu ho. Marley mě pod stolem kopne do kotníku a já sebou nepatrně trhnu. Au… to bolelo. Podívám se na ni a ona nenápadně vykulí oči v domluveném signálu drž klapačku.

„Jak jste přišla na to, že pro vás mám nějakou nabídku?“ ozve se hezoun chladně.

Kolikrát už musel vést stejný rozhovor? „A nemáte snad?“

„Ne,“ řekne a napije se kávy. „Chci vaši společnost odkoupit, ale nenabízím žádné volňásky.“

„Jistě,“ ucedím.

Marley mě znovu nakopne… kruci, to bolelo. Vrhnu po ní podrážděný pohled a ona předstírá milý úsměv. Buď nad věcí, říká mi očima.

„A co myslíte těmi volňásky, pane Milesi?“

„Tristane,“ opravuje mě znovu.

„Budu vám říkat, jak se mi zachce,“ odseknu.

Usměje se, tak pomalu a smyslně, jako by si užíval každou minutu našeho rozhovoru. „Vidím, že jste vášnivá žena, Claire, a to je obdivuhodné… ale nechme emoce stranou. Pojďme mluvit vážně.“

Pevně semknu rty, abych se udržela.

„Poslední tři roky je vaše společnost v silné ztrátě. Na všech frontách vás opouští reklamní inzerenti.“ Prsty jedné ruky se opře o spánek a pozorně se na mě zadívá. „Řekl bych, že čísla jsou vaší noční můrou.“

Pod jeho pronikavým pohledem ztěžka polknu.

„Dokážu vás té tíhy zbavit a vy si můžete vzít těžce vydřenou dovolenou.“

Cítím, jak mi hněv zvyšuje tlak. „To by se vám líbilo, že? Zahrát si na lidumila a zbavit mě té tíhy… přijet na bílém koni a zachránit království.“

Dívá se na mě a po tváři mu přelétne úsměv.

„Já svou společnost podržím, i kdyby to mělo být to poslední, co udělám,“ zavrčím a vzápětí ucítím tak ostrou bolest na kotníku, až nadskočím. Dochází mi trpělivost. „Přestaň do mě kopat, Marley,“ obořím se na ni.

Ten had se tomu zasměje a zatěká mezi námi očima. „Jen tak dál, Marley,“ řekne jí. „Třeba dostane rozum.“

Otráveně obrátím oči v sloup. Je mi trapně, že mě moje asistentka tajně kope pod stolem.

Miles se nakloní dopředu a v očích mu zasvítí nové odhodlání. „Claire, musíme si něco ujasnit. Já vždycky dostanu, co chci. A teď chci Anderson Media. Můžu je dostat teď za dobrou cenu, která vám zaručí ochranu. Nebo,“ nonšalantně pokrčí rameny, „si můžu počkat zhruba šest měsíců, až k vám vtrhnou likvidátoři a koupit to za pár drobných. A ještě budete v bankrotu.“ Sepne před sebou ruce do stříšky a vyzývavě se na mě podívá. „Oba víme, že se blíží konec.“

„Ty sobeckej parchante,“ zašeptám.

Pyšně se usměje a provokativně vystrčí bradu. „Kam se poděl lidumil, Claire?“

Tlukot srdce mi začíná hučet v uších a moje zlost pozvolna roste.

„Přemýšlejte o tom.“ Vyndává vizitku a posílá mi ji přes stůl.

TRISTAN MILES
212-555-4946

„Já vím, že jste si takový konec nepředstavovala, ale přišel čas podívat se pravdě do očí,“ pokračuje.

Dívám se na něj, jak přede mnou sedí, chladný a bezcitný, a cítím, jak mi emoce bublají nebezpečně blízko pod povrchem.

Naše oči se do sebe navzájem vpíjejí. „Přijměte mou nabídku, Claire. Ještě dnes odpoledne vám pošlu hrubý nástin. Bude o vás dobře postaráno.“

Můj pohár trpělivosti právě přetekl a já se taky nakláním dopředu. „A kdo se podle vás postará o odkaz mého manžela, pane Milesi?“ zasyčím na něj. „Miles Media to asi nebudou.“

V pokusu o soucitný úsměv zkroutí rty. Poprvé trochu znejistěl.

„Víte vy vůbec něco o mně a mé společnosti?“

„Jistě.“

„Pak jistě víte, že ji s láskou vybudoval můj manžel. Že tvrdě dřel celých dvacet let, aby ji vybudoval od nuly. Že jeho snem bylo předat ji svým třem synům.“

Tentokrát mu nedovolím uhnout očima já.

„Takže se sakra neopovažujte,“ prásknu dlaní o stůl a cítím, jak se mi zalévají oči slzami, „sedět tady s tím samolibým úsměvem na tváři a vyhrožovat mi. Protože věřte mi nebo ne… pane Milesi… že to, čím mě tady strašíte, není ani z poloviny tak hrozné jako ztráta blízkého člověka.“ Zvedám se. „Já už v pekle byla a dokázala jsem se z něj vyhrabat. A nedovolím nějakýmu rozmazlenýmu parchantovi, aby mě tady školil jako malou holku.“

Rádoby se usměje, ale už v tom není nic samolibého.

„Už mi nevolejte,“ doporučuju mu a odsouvám židli.

„Ještě si to promyslete, Claire.“

„Jděte k čertu,“ zavrčím na něj a vyrážím ke dveřím.

„Víte, ona dnes nemá svůj den. Určitě to ještě zvážíme,“ breptá Marley zahanbeně. „Děkuju za ten zákusek, byl vážně moc dobrý.“

Na schodech si z tváří vztekle otírám slzy a vybíhám ven z restaurace. Nemůžu uvěřit, že jsem se chovala tak neprofesionálně. Je mi hrozně trapně a zároveň se mi hrnou nové slzy hněvu do očí.

Marley vybíhá za mnou. Je radši zticha a pak se rozhlédne se po ulici. „Kašli na to, Claire – práce počká, nejdřív se potřebuješ něčeho napít.“

Tristan

Stojím u okna, ze kterého vyhlížím na New York. Ruce mám strčené do kapes u kalhot a ten divný pocit mi už zase vypaluje díru do žaludku.

Claire Andersonová.

Krásná, chytrá a hrdá.

Nesejde na tom, kolikrát jsem se v průběhu uplynulých třech dnů pokoušel na ni zapomenout, nejde to.

Způsob, jakým se na mě dívala, jak voněla, jak se jí rýsovala plná prsa pod halenkou…

Ten oheň v jejích očích.

Bezpochyby je tou nejkrásnější ženou, kterou jsem v poslední době viděl, a její plamenná slova mi pořád zní v uších:

„Takže se sakra neopovažujte sedět tady s tím samolibým úsměvem na tváři a vyhrožovat mi. Protože věřte mi nebo ne… pane Milesi… že to, čím mě tady strašíte, není ani z poloviny tak hrozné jako ztráta blízkého člověka. Já už v pekle byla a dokázala jsem se z něj vyhrabat. A nedovolím nějakýmu rozmazlenýmu parchantovi, aby mě tady školil jako malou holku.“

Usedám k pracovnímu stolu a pohrávám si s perem mezi prsty. Přemýšlím, co jí řeknu. Musím jí zavolat a navázat na naše předchozí jednání, jakkoliv se nevyvedlo. A toho se právě děsím. S těžkým povzdechem vytáčím její číslo. „Kancelář Claire Andersonové.“

„Dobrý den, Marley. Tady Tristan Miles.“

„Ach, dobrý den, Tristane,“ zdraví mě nadšeně. „Chcete mluvit s Claire?“

„Ano, přesně tak. Je to možné?“

„Hned vás spojím.“

„Děkuji.“

Chvíli čekám a pak už se ozve: „Haló, u telefonu Claire.“

Zvuk jejího hlasu mě přiměje zavřít oči.  Je tak sexy, trochu chraplavý, svůdný...

„Dobrý den, Claire, tady Tristan.“

„Aha,“ hlesne a odmlčí se.

Sakra… Marley jí neřekla, že jsem to já.

Zase ten divný pocit v kostech. „Jenom jsem se chtěl ujistit, jestli jste po našem jednání v pořádku. Mrzí mě, že jsem vás rozrušil.“ Zašklebím se… Co to plácáš? Tohle jsi v plánu neměl.

„Do mého duševního rozpoložení vám nic není, pane Milesi.“

„Tristane,“ opravuju ji automaticky.

„Co byste potřeboval?“ praví netrpělivě.

Najednou mám v hlavě prázdno…

„Tristane?“ osloví mě konečně jménem.

„Napadlo mě, jestli byste se mnou v sobotu nezašla na večeři.“ V šoku zavírám oči… Co to ze mě proboha vypadlo?

Chvíli neodpovídá a pak překvapeně zareaguje: „Vy mě zvete na rande?“

Znovu zkřivím obličej. „Mrzí mě, jak jsme se rozloučili. Rád bych to napravil.“

Blahosklonně se uchechtne. „Vy si ze mě asi děláte legraci, že? S vámi bych nešla na večeři, ani kdybyste byl poslední chlap na Zemi,“ řekne pološeptem. „Vaše peníze ani vzhled na mě dojem neudělají, pane Milesi.“

Kousnu se do spodního rtu… au. „Neberte si naše setkání osobně, Claire.“

„Pro mě bylo naše setkání velmi osobní. Běžte a najděte si nějakou jinou oběť, kterou oblbnete vínem a večeří. Já nemám ani nejmenší zájem randit s hyenou, jako jste vy.“ Položí to a na druhém konci se rozhostí ticho.

Nevěřícně zírám na telefon v ruce. Její bojovná slova mi vehnala adrenalin do žil.

Nevím, jestli jsem víc v šoku, nebo ohromený.

Nejspíš oboje.

Ještě nikdy mi žádná nedala tak rychle košem a rozhodně se mnou nikdo takhle nemluvil.

Zapínám počítač a do vyhledávače zadávám: Kdo je Claire Andersonová?

Kapitola 2

O šest měsíců později

Čtu si pozvánku:

OVLÁDNĚTE SVOU MYSL

Bože, to jsou ale kraviny.

Musím se z toho nějak vyvléknout – nic horšího mě snad ani nemohlo potkat.

„Myslím, že ti to prospěje,“ tvrdí Marley.

Vzhlédnu ke své spolehlivé kamarádce, která dělá všechno pro to, aby mě přesvědčila a vytáhla mě z mé komfortní zóny. Vím, že to se mnou myslí dobře, ale všechno má svoje meze. „Marley, na rovinu. Jestli si myslíš, že mi pomůže nějakej motivační seminář s bandou bláznů, je to s tebou horší, než jsem si myslela.“

„Nech toho, bude to skvělý. Budeš cestovat, poznáš nové lidi, přijdeš na jiné myšlenky a vrátíš se senzačně odpočatá. Práce, osobní život i všechno ostatní ti poběží jako na drátkách.“

Obrátím oči v sloup.

„No tak – nemůžeme se aspoň shodnout na tom, že potřebuješ změnit přístup?“ ptá se mě a sedá si na okraj mého stolu.

„Asi jo,“ připustím rezignovaně.

„Není to tvoje chyba, že jsi tak utahaná. Bylo toho na tebe moc: nečekaně jsi přišla o manžela, staráš se o tři kluky a do toho se snažíš udržet firmu nad vodou. Je to síla. Uvědom si, že se takhle dřeš už pět let od Wadeovy smrti.“

„Musíš to říkat nahlas? Už tak je to dost depresivní,“ povzdechnu si.

Někdo zaklepe.

„Dále,“ ozvu se.

Dveře se otevřou a v nich se objeví Gabriel s širokým úsměvem na tváři. „Jde se na oběd, mladá dámo?“ zeptá se mě a koukne na Marley. „Ahoj, Marley.“

„Ahoj,“ odpoví mu se zasněným úsměvem.

Taky se na něj usměju. „Pane Ferraro,“ podívám se na hodinky, „jdete brzy. Do oběda zbývá ještě hodina. Já myslela, že jsme se domluvili na druhou.“

„Jednání mi skončilo o něco dřív a mám hlad. Pojďme už teď.“

Zadívám se na okouzlujícího Itala. Je vysoký, snědý a ve značkovém obleku mu to dost sekne. Gabriel Ferrara je newyorská celebrita, ale pro mě je hlavně dobrým přítelem. Znal mého zesnulého manžela, a přestože jsem se s ním za Wadeova života nikdy nesetkala, nedlouho po jeho smrti mě sám kontaktoval. Vlastní jednu z největších mediálních společností světa sídlící shodou okolností nedaleko odsud. Tu a tam mi dá dobrou radu, a když máme čas, zajdeme si společně na oběd. Nic mezi námi není – je skálou, o kterou se příležitostně opřu.

„Gabe, vysvětli Claire, že se musí té konference zúčastnit,“ vzdychne Marley odevzdaně.

Gabriel se zamračí a zatěká mezi námi pohledem. „Fajn… Claire, musíš se té konference zúčastnit,“ zopakuje dutě. „A teď se pojďme najíst. Sushi už čeká.“

Marley se na mě zadívá. „Copak si nemůžeš vzít týden volna a odjet do Paříže? Aspoň trochu se věnovat jenom sobě? Strávit pár dnů bez dětí? Já bych se zatím postarala o firmu. Finanční injekce dorazila; tady je všechno v pořádku. Využij toho a dej si pauzu.“

Těžce vydechnu. Vím, že se z toho srabu musím vyhrabat. Můj život je prázdný, úplně se z něj vytratil elán. Býval tak divoký a bezstarostný, ale teď mi zbyla jenom věčná zasmušilost. Někdy jsem na Wadea děsně naštvaná, že mě tady nechal v takovém chaosu, a v duchu mu kvůli tomu nadávám, jako by mě mohl slyšet. Ale pak se kvůli tomu cítím provinile, protože vím, že by dal cokoliv, aby viděl své syny vyrůstat, a že mě neopustil schválně.

Život zkrátka není fér.

Říká se, že ti dobří umírají mladí – a co teprve ti nejlepší? Proč nás musel opustit tak brzy?

„Na tu konferenci pojedeš,“ domlouvá mi Marley. „Nepustím tě na oběd, dokud mi na to nekývneš.“

„Tak už si pospěš, ženská. Jasně. Je to domluvené, pojede tam,“ pokouší se Gabriel ukončit naši konverzaci. Když nereaguju, rezignovaně zafuní a svalí se na pohovku.

„Vždyť víš, že já na ty motivační řeči nejsem,“ oponuju Marley a zvedám se, abych sklidila šanony ze stolu. „Ty jejich kecy jsou totálně ujetý.“

„Stejně si myslím, že ti to prospěje, protože ‚totálně ujetý‘ je furt lepší než ‚totálně na mizině‘,“ povzdychne si Marley.

Hořce se ušklíbnu.

„To je fakt,“ usměje se Gabriel nepřítomně, zatímco brouzdá na mobilu.

Dál sklízím věci ze stolu. Je to pravda. Nechci zažít bankrot. Odevzdaně se opřu zády do židle a střetnu se s úpěnlivým pohledem své kamarádky.

„Jeď a dobij si baterky. Koná se to v Épernay v kraji Champagne ve Francii, proboha. Krásnější místo už nenajdeš, Claire. Můžeš si to odečíst z daní, takže buď zaplatíš za tohle, nebo to později stejně odevzdáš státu – je to na tobě. Přinejmenším se můžeš nechat každé odpoledne namasírovat, u gurmánské večeře vypít dva litry šampaňského a padnout do postele ve sladkém opojení.“

„V Épernay je krásně,“ poznamená Gabriel zamyšleně. „Jel bych tam už jenom kvůli tomu místu.“

„Tys tam byl?“ obrátím se na něj.

„Několikrát. Loni v létě jsme tam byli se Sophií,“ upřesní. „Miluje to tam.“

V duchu se vidím osamocená v luxusním hotelovém pokoji. Je to tak dávno, co jsem se někam podívala. Pět let, abych byla přesná. „Připouštím, že ta gurmánská večeře a šampaňské… zní velmi lákavě.“

„Hele, když ti to bude připadat nudné, vykašli se na to a prostě si užij týden ve Francii. Potřebuješ pauzu,“ využívá Marley mé chvilkové slabosti.

Gabriel se zvedá. „Domluveno. Jedeš. A teď sebou pohni, než umřu hlady.“

Odevzdaně vzdychnu.

Marley mě vezme za ruku. „Uděláš to aspoň kvůli mně? Prosím,“ sladce se usměje a zakmitá řasami ve snaze působit roztomile.

Panebože, ona to nevzdá. „Tak jo,“ povzdechnu si. „Pojedu tam.“

Marley seskočí z mého stolu a nadšeně zatleská. „Jo! Uvidíš, že ti to prospěje, Claire – přesně tohle totiž potřebuješ,“ drmolí a upaluje ke dveřím. „Hned ti jdu zamluvit letenku, než si to rozmyslíš.“

Zakoulím na ni očima a natáhnu se pro kabelku. „Už teď mě to děsí.“

„Paráda, já jsem tak nadšená,“ zatřepe rukama a spěchá ven.

„Tak můžeme?“ dožaduje se Gabriel.

„Asi jo. Ale na sushi nějak nemám chuť.“

„Nevadí.“ Pokyne mi rukou ke dveřím. „Klidně vyber něco jiného, ale udělej to rychle, nebo omdlím hlady.“

„Tak jo. A teď si projdeme detaily,“ řekne Marley a usrkne si pití.

Ukousnu další sousto a přikývnu. Sedíme spolu v restauraci u oběda a já zítra odlétám na tu konferenci.

„Předpokládám, že už máš sbaleno.“ Marley si otevřela poznámkový blok a čte z něj.

„Hmm.“

Odškrtne příslušnou položku v seznamu. „Vlasy – hotovo.“ Přesouvá se k další položce. „Schůzky přeloženy,“ mumlá si pro sebe a čte dál.

Já do sebe cpu oběd a je mi celkem jedno, co se bude dít v následujícím týdnu.

„A jéje,“ zamračí se a podívá se na mě. „Bylas na laserové depilaci?“

Nevěřícně na ni vykulím oči.

„Na takových akcích se naskytne spousta žhavých příležitostí, Claire.“

„Děláš si ze mě srandu?“ probodnu ji vážným pohledem. „Ty snad chceš, abych si tam jela zašukat?“

„No…“ pokrčí rameny. „A proč ne?“

„Marley,“ napomenu ji a s hlasitým cinknutím položím vidličku. „Sex je ta poslední věc, po které toužím. Ještě pořád se považuju za manželku…“

Se shovívavým výrazem odkládá tužku a blok. „Ale tou už nejsi, Claire.“ Natáhne se pro mou ruku přes stůl. „Wade už tu není, zlato. Už pět let… a náhodou vím, že by nechtěl, abys v tom zůstala úplně sama.“

Sklopím pohled do talíře.

„Určitě by si přál, abys žila naplno… i za něj.“

Cítím, jak mi v krku roste knedlík.

„Chtěl by, abys byla šťastná a hýčkaná… milovaná.“

Nervózně sepnu ruce v klíně. „Já…“ hlesnu.

„Co?“

„Já myslím, že se přes to nikdy nepřenesu, Marlo,“ přiznám smutně. „Jak by se mohl někdo jiný vyrovnat Wadeu Andersonovi?“

„S ním se přece nikdo měřit nebude, Claire. Byl to tvůj manžel,“ usměje se mírně. „Jenom ti naznačuju, že bys mohla randit. Trochu se pobavit… to je všechno.“

„Jasně,“ souhlasím naoko.

„Měla by sis sundat ty prstýnky a dát si je na druhou ruku.“

Jenom na to pomyslím a do očí se mi tlačí slzy.

„Mužský se ti vyhýbají, protože si myslí, že jsi vdaná.“

„Mně to nevadí.“

„Ale Wadeovi jo. Až se objeví někdo, kdo si tě zaslouží, pošle ti ho. Jenže na to musíš být připravená.“

Dívám se skrz slzy na svou krásnou kamarádku.

„Pořád je s tebou. A bude dál. Věř, že nad tebou bude bdít navždycky. Ale musíš ho nechat jít, Claire.“

Tiše opětuju její pohled.

„Tebe ta bouračka o život nepřipravila. Tak si ho užívej, dokud můžeš.“

Skláním hlavu a zírám na jídlo. Najednou mě přešla chuť.

„Na odpoledne tě objednám na ten laser.“

Znovu si beru do ruky příbor. „Chtělo by to spíš mačetu. Tam dole to připomíná džungli.“

Marley se zahihňá. „Nejvyšší čas se tím křovím prosekat.“

Vjíždím na příjezdovou cestu a zadívám se na dům, který se přede mnou vynořil.

Náš dům.

Ten, který jsme společně s Wadem postavili – ten, ve kterém jsme chtěli společně zestárnout.

Náš malý kousek ráje na Long Islandu. Wade trval na tom, aby naše děti vyrůstaly mimo město. On sám strávil dětství v New Yorku a moc si přál, aby jeho děti mohly kdykoliv vyběhnout na zahradu a v klidu si hrát.

A tak jsme koupili pozemek a postavili dům. Není bůhvíjak okázalý ani supermoderní. Má dřevěné obložení a rozlehlou terasu, která se táhne až za roh průčelí, velkou garáž a příjezdovou cestu s basketbalovým košem. Čtyři ložnice, dva obýváky a velkou rustikální kuchyni.

To byl celý Wade. Tehdy jsme si mohli dovolit i lepší bydlení, ale když přišlo na věc, zvolili jsme maloměstský dům plný smíchu a dětí.

A naše sny se proměnily v realitu.

V duchu zabloudím k onomu ránu, kdy mi na dveře zaklepala policie.

„Jste paní Claire Andersonová?“

„Ano.“

„Je mi to líto, ale došlo k nehodě.“

Následující hodiny byly zdrcující a nesmírně bolestné. Mám je dokonale vryté do paměti – vím, jak jsem se cítila, co jsem říkala, co jsem měla na sobě.

Přesně si vybavuji okamžik, kdy se mi zlomilo srdce.

Pamatuju si, jak jsem v márnici brečela nad jeho bezvládným tělem, uhlazovala mu vlasy z čela a polohlasně mu skládala přísahu.

„Vychovám naše děti, jak by sis přál. Dokončím, co jsme společně začali. Tvoje sny budou žít dál… máš moje slovo. Miluju tě, lásko.“

Zármutek mi zkřiví obličej, a tak se honem přiměju k návratu do reality. Nedělá mi dobře, když se k tomu vracím. Je to, jako bych ho ztrácela znovu a znovu.

Ta bolest nikdy úplně nemizí, ale někdy mám pocit, že mě doslova ubíjí. Jsem jenom prázdná skořápka. Tělesné funkce jsou v pořádku, ale přitom sotva dýchám.

Dusím se ve světě zodpovědnosti a povinností.

Ze slibů, které jsem složila svému manželovi krátce po jeho smrti, se stalo břímě.

Večery trávím bez výjimky doma, s nikým se nestýkám, dřu až do úmoru. V práci i doma.

Jsem pevně odhodlaná uchovat Wadeův sen, milovat naše děti a chránit je. Udržet jeho společnost nad vodou. Je to těžký úkol, na který jsem sama, a moc bych si přála, aby jednoho dne vešel do dveří a zachránil mě.

V myšlenkách se vracím k tomu, co mi dnes řekla Marley.

„Pořád je s tebou. A bude dál. Věř, že nad tebou bude bdít navždycky. Ale musíš ho nechat jít, Claire.“

V koutku duše vím, že má pravdu. Její slova mi zní hlavou jako písnička, které se nejde zbavit. Hlodají v mém vědomí.

Zírám před sebe a cítím, jak mě svírá tupý smutek… on se nevrátí.

Už nikdy.

Je čas to uzavřít, vím to.

Což neznamená, že to bolí míň.

Život bez něj jsem si neuměla ani představit. Dodnes nevím, jak to dělám.

Vlastně se to ani nechci učit.

Zadívám se na své dva prstýnky, dotknu se jich prsty a vnitřně se připravuju, že udělám něco nepředstavitelného.

Se svíravým pocitem na hrudi zadržuju pláč a pomalu je stahuju. Hned u prvního kloubu se zaseknou, ale nakonec povolí.

Sevřu holé prsty v pěst. Připadají mi bez nich podivně lehké a s proužkem bílé kůže nepřirozeně holé. Slunce mi připomíná, o co jsem přišla.

Ten pocit se mi nelíbí.

Můj život bez něj se mi nelíbí.

Přemáhá mě dojetí, a tak si opírám hlavu o volant a poprvé po dlouhé době se poddávám svým emocím.

Do kufru si ukládám poslední pár bot. Zítra odjíždím. „Myslím, že je to všechno.“

„Máš zubní kartáček?“ ptá se mě Patrick, ležící na břiše na posteli vedle kufru. Můj nejmladší je největší mudrlant. Nikdy na nic nezapomene. „Zatím ne. Ještě ho budu potřebovat. Sbalím si ho až ráno.“

„Jasně.“

„Babička už tady bude, až se vrátíte ze školy,“ připomínám mu.

„No jo, já vím,“ řekne a zakoulí očima. „A mám ti volat, když bude Harry drzý nebo Fletcher protivný.“ S povzdechem odříká mé instrukce.

„Jo, přesně tak.“ Jeho bratři o tom nemají nejmenší tušení, ale Patrick je mým tajným zdrojem informací. Obvykle ví, co provedli, ještě dřív, než jsou s tím hotoví.

Mám tři syny. Fletcherovi je sedmnáct a neoficiálně se ustanovil mým osobním strážcem. Harrymu je třináct a přísahám, že jednoho dne skončí buď s Nobelovkou v ruce, nebo za mřížemi. Je tou nejrozjívenější osobou, kterou znám. Každou chvíli se dostane do průšvihu – většinou ve škole.

A pak je tu moje miminko, Patrick, tomu je devět. Je tak hodný a milý a citlivý, zkrátka má všechno, co jeho bratrům chybí. A já mám o něj největší strach. Byly mu teprve čtyři roky, když mu zemřel otec, takže toho z nás všech promeškal nejvíc.

Skoro si ho nepamatuje.

Po celém pokoji má rozeseté jeho fotky. Uctívá ho. Jasně, to děláme všichni, ale Patrickova posedlost je možná až za hranou. Aspoň dvakrát denně po mně chce, abych mu vyprávěla o tátovi. A tak mu přeříkávám dávné události a vyprávím příběhy o Wadeovi a on mi s úsměvem pozorně naslouchá. Zná všechna jeho oblíbená jídla a restaurace a pokaždé si v nich chce objednat to samé. Spí v jednom z tátových starých trik. Dělám to taky, ale nikdy bych to nepřiznala.

Abych byla upřímná, čas, kdy chodí kluci do postele, mě trochu děsí. Při vzpomínkách na Wadea společně vtipkujeme a hodně se nasmějeme. Ale pak si jdou kluci lehnout a v náruči je sevře milosrdný spánek, zatímco já se v duchu vracím k našim společným zážitkům.

A přeju si, abychom je mohli prožívat znovu.

Wade je tady pořád s námi, jenom ne z masa a kostí.

Zdá se, že je dost mrtvý na to, abych se cítila osamělá… ale příliš živý na to, abych se dokázala posunout dál.

Zasekla jsem se v půli cesty, někde mezi nebem a peklem.

Po uši zamilovaná do ducha svého manžela.

„Tak, čti mi ten seznam,“ vybídnu Patricka.

„Pra…“ Patrick se soustředěně zamračí. „Pra-cov-ní.“

„Pracovní oblečení.“

„Jo,“ usměje se, protože se mu to skoro podařilo přečíst.

Pocuchám mu tmavé vlasy, které se mu na koncích vlní. „Mám.“

Patrick odškrtne první položku v seznamu. „Vol-no…“ zarazí se.

„Volnočasové oblečení?“ hádám.

Přikývne.

„Mám.“

„Pyžamo.“ Nadšeně zavrtí rameny. „Tohle jsem dal!“

„No jo – hele! Čím jsi větší, tím líp čteš!“ Patrick má dyslexii a čtení je pro něj těžké, ale pracujeme na tom. Zkontroluju obsah kufru. „Mám.“

Patrick udělá fajfku a pokračuje k další položce na seznamu. „Boty?“

„Mám.“

„F... fé…“ krčí čelo a hluboce se soustředí.

„Fén na vlasy?“

„Jo.“

„Mám.“

„Šaty.“

Tváře si nafouknu vzduchem a pomalu ho vypustím. „Hmm, jaké tu vůbec mám?“ Probírám se jednotlivými kousky na ramínkách. „Mám tu spíš šaty na večírek. Na konferenci se moc nehodí. Hmm…“ Vytáhnu jedny černé, přidržím si je před sebou a podívám se do zrcadla.

„Ty jsou hezké. Kam jsi je nosila s tátou?“

„No…“ zamyslím se. Už si nevzpomínám, ale něco vymyslím, jako vždycky. „Myslím, že jsme spolu šli na pizzu a pak tančit.“

Patrick se spokojeně usměje a já vím, že si představuje, co jsem mu právě řekla. „Jakou pizzu jste si dali?“

„Salámovou.“

Vykulí na mě oči. „Můžeme si ji dneska objednat?“

„Jestli chceš.“

„Super!“ Vystřelí pěstí do vzduchu. „Můžeme si objednat pizzu!“ křičí na své bratry, když vybíhá z pokoje. „Chci salámovou jako táta.“

Posmutněle se usměju. Byl by asi velmi nešťastný, kdyby zjistil, že si Wade objednával extra pálivou s ančovičkami, a proto ho nechám objednat si salámovou, a tím předejdu jeho zklamání.

Nakonec si vyberu několikery šaty a sbalím si je do kufru; musí mi stačit. Nemám čas kupovat nové.

S rukama v bok se zadívám na sbalené zavazadlo. „Tak jo, to bude všechno. Těš se, ty jedna konference.“

Auto zastaví před hlavním vchodem do Château de Makua.

„Páni,“ zašeptám, když se podívám z okýnka. V letadle jsem strávila skoro osm hodin, pak mě vyzvedl řidič a trvalo další tři hodiny, než jsme se dostali sem. Odlétala jsem brzy ráno a teď se cítím k smrti unavená a najednou i celkem nervózní.

Řidič mi z kufru vytáhne zavazadlo a já mu dávám spropitné. Potom se zadívám na fasádu budovy, která se přede mnou tyčí.

MISTŘI MYSLI

Už jenom ten název je směšný. Táhnu za sebou kufr a na recepci si stoupám do fronty.

Budova je pěkná, dýchá z ní historie a vypadá jako z jiného světa. Z vybavení čiší luxus a okázalost, které působí dobově. Hlavním prvkem rozlehlé vstupní haly je široké, do oblouku zakřivené schodiště.

„Další, prosím,“ ozve se zepředu a naše fronta se pohne. Prohlížím si lidi, kteří stojí v řadě přede mnou. Zajímalo by mě, jestli taky přijeli na konferenci.

Zaujmou mě dvě dívky, které vypadají jako panenky Barbie. Očividně mají přifouklé rty – a jak si proboha někdo může myslet, že umělé řasy vypadají dobře? Nebolí je z toho víčka, když na nich nosí takovou váhu?

Jedna z nich má odbarvené blond vlasy až do pasu a já v nich u kořínků rozeznávám napletené prameny. Bože… to je laciné. Ta druhá má tmavou vlnitou hřívu. To málo, co na sobě mají, doladily téměř k dokonalosti. Nejistě si utáhnu culík a urovnám bavlněnou halenku, znenadání si připadám hrozně mimo. Sakra. Měla jsem si obléknout něco odvážnějšího.

Blondýnka si mě všimne. „Jé, ahoj. Taky jsi přijela na Mistry mysli?“

„Jasně,“ usměju se na ni rozpačitě. „A ty?“

„Že váháš,“ vyjekne horlivě. „Panebože, já jsem tak nadšená. Jsem Ellie, mimochodem. Čím se živíš?“

„Ehm,“ pokrčím rameny. Její smršť slov mě trochu vyvedla z míry. „Já jsem Claire a pracuju v jedné společnosti.“

„Já mám svůj vlastní byznys,“ oznamuje mi a důležitě vykulí oči.

„Tak byznys,“ zopakuju pobaveně. „V čem podnikáš?“ zajímám se.

„Jsem influencerka.“

Mlčky na ni zírám ve snaze o inteligentní reakci. To snad ne… jedna z těch nanynek, které si nechávají zaplatit za reklamu na šunty. „Opravdu? To je skvělé.“

„Hodně cestuju a přitom testuju bikiny,“ usměje se. „Pokaždé, když zveřejním fotku, můžou se z toho lidi úplně zbláznit.“

Musím se kousnout do rtu, abych se nesmála. To myslí vážně? „Teda… no, páni.“

Tmavovláska stojící před ní se k nám otočí a zasměje se. „Hele, tak to jsme na tom stejně.“

„Panebože… ty taky?“ zalapá Ellie po dechu.

Obě se zahihňají jako středoškolačky. „Já jsem Angel,“ představuje se tmavovláska. „Taky se stanu influencerkou.“

„Tys ještě nezačala?“ diví se Ellie shovívavě.

„Zatím,“ pokrčí Angel rameny. „Technicky vzato. Ještě mám smlouvu na pár filmů, ale hned jak je dokončím, jdu do toho taky – to je bez debat.“

„Filmy?“ vyhrkne Ellie. „Ty jsi herečka?“

„Jsem pornoherečka. Možná jsi mě viděla v mém posledním filmu Královna análu, s Johnnym Raketou.“

Ellie vyvalí oči. „Panebože,“ vydechne vyjeveně. „No jasně, už tě poznávám!“ Obě radostně zapiští a začnou nadšeně poskakovat na místě.

To je síla.

Představuju si, co asi mohl Johnny Raketa dělat s jejím zadkem…

Nebo co spolu vlastně dva lidi v pornu dělají. Už je to tak dávno, kdy se mě naposledy někdo dotýkal, že si nevybavuju skoro nic. Ne že by to někdy připomínalo divoký a drsný porno sex. V mém případě to bylo spíš láskyplné a něžné. Byl to sex, který spolu provozují životní partneři.

Bezpečný a skutečný. Na hony vzdálený nějaké raketě v análu.

Proč mě sem vlastně Marley tak vehementně hnala?

Ohlédnu se na muže za mnou. Slyšel nás?

„Zdravím,“ usměje se na mě.

„Já vás taky.“

Je to normálně vypadající blonďák. Celkem sympatický. „Přijela jste na konferenci?“ ptá se.

„Ano.“

„To jsem rád,“ řekne s úlevou a nabídne mi podání ruky. „Jsem Nelson Barrett.“

„Claire Andersonová,“ usměju se na něj.

„Já jsem ajťák,“ řekne a rozhlédne se kolem sebe. „Připadám si tady tak nepatřičně, až to není hezké.“

„To jsme dva.“ Konečně se trochu uvolním. Je tady někdo normální. „Já pracuju v médiích.“

„Rád vás poznávám, Claire.“

„Nápodobně.“

Otáčím se zpátky a zezadu pozoruju obě rozjařené dívky. Chovají se hlasitě a afektovaně a evidentně jsou šťastné, že jsou tady. Nevědomky se usmívám, jejich až dětská radost je mi vlastně sympatická.

Bezděky mě napadne, že takové nadšení obvykle vyprchává kolem osmadvacátého roku. Odhaduju, že mají ještě dobrých pět let, než s nimi život začne doopravdy vyjebávat. Než se dostaví krachy důležitých vztahů a dluhy – tedy pokud si tyhle dvě najdou někoho, na kom jim bude skutečně záležet.

Znechuceně nad sebou potřesu hlavou.

Odkdy je ze mě zapšklá bába? Možná to má svůj důvod, že jsem tady.

Nikdy jsem taková nebyla. Tuhle část své osobnosti, kterou jsem u sebe začala pozorovat teprve nedávno, fakt nesnáším.

Už se ani nepoznávám.

Fronta se posouvá, zatímco za námi se v hale shromažďují další lidé. Přicházejí muži i ženy, všichni do jednoho nadšení podnikatelé. Myslím, že kromě Nelsona jsem tady nejstarší.

„Panebože, rozhodně musíme večer někam vyrazit,“ prohlásí Angel.

„To určitě,“ souhlasí Ellie a znovu zahopká jako králíček z reklamy. „Božínku, já jsem tak natěšená.“ Pak se otočí ke mně a Nelsonovi: „Claro, musíš jít večer s námi.“

Pousměju se nad tím, jak mi zkomolila jméno. „Dnes bych s vámi neudržela krok,“ omlouvám se. „Ale určitě vám to vynahradím.“

„Tak fajn,“ řekne a obrací se zpátky k Angel. „Kam vyrazíme?“

Podívám se na Nelsona a vymáčknu ze sebe úsměv.

„Zajímalo by mě, kolik filmů dnes večer natočí zadarmo,“ pošeptá mi.

Uchechtnu se. „Mě taky. Šťastní to muži. Půjde jim o život.“

„Vím určitě, že já bych to nepřežil,“ utrousí Nelson polohlasně.

Oba se tomu zasmějeme a posuneme se o další krok vpřed. Teď už je na řadě Ellie.

Do fronty za nás se staví další čtyři muži. Všichni jsou starší a působí celkem seriózně.

Hmm, nakonec to možná nebude tak zlé.

Chvíli spolu ve skupince nezávazně konverzujeme. Ukazuje se, že chlapi za námi jsou vývojáři mobilních aplikací. Už se necítím tak hloupě. Zdá se, že tu budou i normální lidi.

Do haly mezitím vstupuje žena, po které se ohlédnou všichni muži. Je to krásná blondýna, velmi elegantní a vkusně oblečená. Odhadem jí bude těsně pod třicet. „Dobrý den, tady se čeká na ubytování?“ ověřuje si.

„Ano,“ usměju se na ni.

„Taky jste přijela na konferenci?“ ptá se.

„Hmm.“

„I já,“ řekne a podává mi ruku. „Mimochodem, jsem Melissa.“

„Ahoj, Melisso, já jsem Claire.“

„Těší mě.“

Znovu se posouváme o něco dál a vzápětí přicházejí na recepci další dva zaměstnanci, takže se všichni rozptýlíme do různých směrů.

Nelson se opět ocitne za mnou. „Večer bychom mohli chvíli posedět, co říkáte? V sedm máme dole v restauraci večeři, tak byste se mohla připojit.“

„Vážně?“ Trochu mě překvapil. „Děkuju, ale musím ještě pracovat. Uvidíme se zítra, ano?“

„Jasně, v pohodě,“ usměje se. „Dobrou noc.“

V dobré náladě se obracím zpátky k člověku za přepážkou. Cítím se líp, než by mě ještě před pár desítkami minut napadlo. Možná to nebude takový průšvih.

Společně se sto dvaceti dalšími lidmi sedím v okázalém konferenčním sálu. Místnost pulzuje napětím. Lidé nadšeně konverzují a připravují si poznámkové bloky a notebooky.

Všichni jsou motivovaní vymáčknout ze sebe to nejlepší.

A já…? No, já jsem tady proto, abych měla záminku pro zahraniční dovolenou a abych ochutnala šampaňské. A ti druzí ať si pro mě za mě jásají.

Na pódium přichází muž, kterého celý sál uvítá potleskem. Zvedá ruce, aby nás pozdravil, a široce se usměje. Hmm… kdopak to asi bude?

Čeká, až utichne potlesk, a pak se znovu zářivě usměje. „Vítejte,“ řekne. Na košili má upevněný malý mikrofon. „Vítejte, mistři mysli! Vítejte na místě, kde najdete svá nejlepší já.“ Jeho hlas se rozléhá sálem, jako by nám dělal kázání. „Jste připraveni?“ zvolá.

Posluchači nadšeně zareagují.

Páni… to je dost přehnané. Nesměle zatleskám, zatímco ostatní do toho dávají všechno. Tleskají mu vestoje a s pusou od ucha k uchu. Rozpačitě se rozhlédnu… Vážně? Co kdybychom se všichni uklidnili?

Připadám si jako členka nějakého kultu.

Mrknu na svůj mobil, protože mě napadne, že bych to natočila pro Marley, jinak tomu neuvěří.

„A nyní bych vám chtěl představit našeho úvodního řečníka. Je to někdo, koho mnozí z vás sledují pravidelně. Rocková hvězda motivačních setkání a tvůrce seminářů, které mění životy lidí nejrůznějších profesí. Přijel za námi jenom na jeden den, takže mi dovolte, abych ho uvítal bez dalších okolků i s jeho inovativní a veleúspěšnou strategií: Jak dostat, co chci. Prosím, přivítejte pana Tristana Milese!“

Davy jásají a mně se dělá špatně.

Na pódiu se objevuje právě jmenovaný v tmavomodrém obleku a s rádoby nedbale upravenými tmavými vlnitými vlasy. Oslnivě se usměje, zatleská nad hlavou a zdvořile se ukloní. Reakce mého okolí je šílená, všichni ječí a nadšeně aplaudují.

Oči mi div nevylezou z důlků… to snad není možný.

V uších mi zaduní tlukot vlastního srdce a najednou mám pocit, jako bych s ním byla v místnosti sama.

Ale hned potom ucítím nával pořádného vzteku. Nedokážu se na něj ani podívat – no, to není úplně přesné. Ten chlap je jako dvojsečná zbraň – musím se na něj dívat, i když ho nesnáším.

„Dobrý den všem,“ pozdraví nás zvučným hlasem. „Gratuluji.“ S úsměvem čeká, až potlesk utichne. Z jeho hlubokého hlasu mi naskakuje husí kůže. Ačkoliv žije v New Yorku, má nepatrný přízvuk anglické smetánky. Působí uhlazeným a inteligentním dojmem – a já vůbec netuším, proč mi to připadá sexy.

Fuj – všechno se mi na něm hnusí.

„Vítejte. Děkuji, že jste sem vážili cestu. Učinili jste velmi cenný krok v rozvoji vaší osobnosti,“ promlouvá k nám a zároveň si nás prohlíží. „Já sám jsem…“ Naše oči se střetnou a on se najednou zadrhne a prudce zamrká.

Kruci.

Rychle se vzpamatuje. „Já sám jsem nadšený, že vás tu vidím.“

Mluví dál, ale já už ho neslyším. Vnímám jenom adrenalin, který mi bouřlivě koluje v žilách. Když na mě mluvil naposledy, snažil se mým synům ukrást Wadeovu společnost.

Nehodlám tady sedět a poslouchat motivační žvásty té hnusné pijavice.

Ničí majetky rodinných firem na počkání.

Jak ubohé.

Ovšemže se prezentuje na semináři s názvem Mistři mysli. To přesně odpovídá jeho nabubřelým způsobům. Určitě si o sobě myslí, že je mistr mysli… jak vtipné.

Odhodlaně se zvedám. „Promiňte,“ zašeptám svému sousedovi. Začínám se prodírat lidmi v mé řadě.

„Claire Andresonová,“ ozve se z jeviště.

Zděšeně se po něm ohlédnu.

„Sedněte si.“

„Já…“ Udělám další krok směrem k východu.

„Claire,“ varuje mě.

Očima přejedu po sto dvaceti párech očí, které mě sledují, a znovu se podívám na něj.

„Řekl jsem sednout. Hned.“

Kapitola 3

Kruci.

Pokusím se o úsměv.

Co si o sobě ten idiot myslí?

„Řekl jsem sednout. Hned.“

A já říkám jdi se bodnout, ty povýšený parchante. Opětuju jeho varovný pohled a s povytaženým obočím se na něj sladce usměju. Poté odhodlaně vyrazím ke dveřím.

Ještě zahlédnu, jak zlostně přimhouří oči, ale pak se ovládne a pokračuje dál: „Jak už jsem říkal…“

Dostávám se z jeho dohledu do přilehlé chodby, odkud poslouchám, jak mluví.

Asi deset minut tiše soptím a marně se snažím soustředit na obsah jeho slov.

Pouhý pohled na toho muže ve mně vzbuzuje emoce, se kterými jsem se u sebe doposud nesetkala.

Nenápadně nakouknu dovnitř a chvíli ho pozoruju, jak na pódiu přechází sem a tam. Mluví hlubokým, rozhodným hlasem. Jednu ruku má ležérně zastrčenou v kapse kalhot, druhou používá k umírněné gestikulaci, kterou doprovází svou řeč.

Je pohledný a obklopuje ho jistá aura moci.

Stát na scéně a být středem pozornosti tolika lidí mu nedělá nejmenší problém. Řekla bych, že pro něj nebude problém téměř nic.

Posluchači v tichosti hltají každé jeho slovo. Dělají si poznámky a smějí se jeho vtipům jako na povel. Ženy na něm visí očima a chtějí se s ním vyspat, chlapi se jím chtějí stát.

A já? Já mám chuť mu rozbít ten jeho chlapecký ciferník.

Štve mě, že má všechno zadarmo. Narodil se do privilegované rodiny obklopen nezměrným bohatstvím a výrazným kouzlem osobnosti. Není fér, že k tomu všemu dostal do vínku i dokonalou vizáž.

Umím si představit, jak mu ženy padají k nohám. Nejspíš z toho dokáže vytěžit maximum a má kolem každého prstu omotanou jednu.

Vybavuje se mi náš poslední telefonický rozhovor:

„Napadlo mě, jestli byste se mnou v sobotu nezašla na večeři,“ zeptal se mě.

„Vy mě zvete na rande?“

„Mrzí mě, jak jsme se rozloučili. Rád bych to napravil.“

„Vy si ze mě asi děláte legraci, že? S vámi bych nešla na večeři, ani kdybyste byl poslední chlap na Zemi. Peníze ani vzhled na mě dojem nedělají, pane Milesi.“

„Neberte si naše setkání osobně, Claire.“

„Pro mě bylo naše setkání velmi osobní. Běžte a najděte si nějakou micinku, kterou oblbnete vínem a večeří. Já nemám nejmenší zájem randit s hyenou, jako jste vy.“

Pěkně jsem mu to nandala.

Přistihnu se, jak se spokojeně křením. Chtěl se mnou jít na rande. Tristan Miles mě pozval na rande, a i když vím, že to bylo jenom proto, aby se mi vetřel do přízně, odmítnutí bylo zatraceně uspokojivé.

„Claire Andersonová,“ zaslechnu ze sálu.

Cože?

Vyděšeně se podívám k pódiu. Počkat… ptal se mě na něco?

Copak mě vidí?

Zjišťuju, že se přemístil na druhé jeviště, ze kterého na mě má skvělý výhled.

Kruci.

Zvedá ruku dlaní vzhůru a pobídne mě: „Svěřte se nám.“

„Prosím?“ zamračím se. „Neslyšela jsem otázku.“

S drobným potutelným úsměvem mi oplácí pohled.

„Všechny jsem požádal, aby si vybavili nějaký okamžik, kdy se jim něco obzvlášť povedlo. Kdy na sebe byli opravdu pyšní.“

„Aha,“ vypravím ze sebe.

„A podle vašeho nepřítomného úsměvu soudím, že jste si musela vzpomenout na něco skutečně úžasného.“

Oněměle na něj zírám.

„No tak.“ Znovu mě pobídne o něco naléhavějším gestem. „Podělte se s námi o tu skvělou zkušenost.“

Ty jeden šmejde.

Probodnu ho zlostným pohledem. Dělá si ze mě srandu?

Strká si obě ruce do kapes a v klidu ujde pár dalších kroků. „My počkáme, Claire,“ ujišťuje mě bohorovně. Uvědomuju si, že všichni čekají na mou odpověď, a v podpaží ucítím horké vlhko. K čertu s ním, ten chlap je vážně nesnesitelný.

„Naposledy jsem na sebe byla hrdá, když jsem odmítla jít na rande s chladným a vypočítavým parchantem. Nešla bych s ním, ani kdyby byl posledním chlapem na Zemi,“ pronesu.

Podívá se na mě a překvapeně povytáhne obočí.

Máš, cos chtěl, mizero… nezahrávej si se mnou.

„Aha… ovšem, Claire, je smutné, že se údajně nejlepší událost poslední doby točí kolem někoho jiného. De facto si myslím, že to vypovídá víc o vás než o něm. Dnes odpoledne od vás chci novou odpověď. Do té doby o tom přemýšlejte.“

Sebejistě se usměje do publika, jako bych mu právě nedala virtuální knokaut.

Zaraženě ustoupím. On si myslí, že se něčemu naučím, když budu pitvat svoje pocity? Já přece vím, kdo jsem, a nehodlám na sobě nic měnit.

Měl by si dát pohov.

Tenhle seminář je přesně takový, jako je on.

„Mimochodem,“ dodává s naprosto vyrovnaným úsměvem, zatímco pokračuje v ležérním přecházení po pódiu. „Je celkem možné, že si jednoho dne budete přát, aby vás ten chladný a vypočítavý parchant pozval znovu… a on to neudělá.“

Dav se tomu zasměje a on si jde vyhlédnout další oběť. „Vy tam. Ano vy, ta dívka s dlouhými blond vlasy. Na co vzpomínáte s největší hrdostí? A chci, abyste se nad tím opravdu důkladně zamyslela.“

Cítím, jak se mi zvedá tlak a rosí čelo. Mám sto chutí napochodovat na pódium, kopnout pana Dokonalého do zadní části těla a srazit ho dolů.

Zatraceně… copak nemůžu strávit jeden blbý týden v ústraní a zapomenout, kdo jsem?

Co tady vůbec dělá?

Víc než hodinu pak Tristan Miles vězní publikum uvnitř sálu a já si představuju, jak mu chystám tu nejmučivější smrt.

Měla jsem zůstat sedět. Nejen, že musím poslouchat ty žvásty – ještě je musím poslouchat vestoje. Vypadalo by blbě, kdybych se teď vrátila na místo.

Tak už to odpískej.

Bude tady jenom dnes a pak se vrací do New Yorku, připomínám si. Hrozně mě štve, že jsem mu dala příležitost, aby mi mohl říct, že už mě nikdy nepozve na rande.

Trapnější už to být nemohlo.

Stejně je určitě ženatý… doma na něj čeká supermodelka nebo hvězda Instagramu.

Bože, jak já ho nesnáším. Protože ze mě dělá pitomce.

„A nyní si dáme krátkou přestávku. V salonku na vás čeká malé občerstvení a po pauze se vrhneme na praktické úkoly. Dnes si je zadáme a za pět dní si zkontrolujete, jaký jste udělali pokrok,“ oznamuje nám s pohledem na hodinky. „Sejdeme se za půl hodiny v Boroniovém sále.“

Odevzdaně vydechnu a jdu se trochu občerstvit. Všichni spolu nadšeně klábosí. Připravuju si kávu, nandávám kousek čokoládového koláče a schovávám se s tím do rohu místnosti, kde si googlím masážní salóny v okolí.

Kašlu na to a mizím odsud.

Mým jediným úkolem pro tento den je dostat se na masáž a vypít dva litry šampaňského.

Upíjím kafe a přitom si rozkliknu informace o dalším programu.

Do místnosti vchází Tristan a všichni se podívají jeho směrem. Obklopuje ho mocná aura; je nemožné ji ignorovat. Tmavé vlasy má po stranách a vzadu krátké, ale nahoře o něco delší. A jsou nedbale pocuchané, jako by se právě s někým vyspal.

Má vzpřímené držení těla a ostře řezané rysy. A ty největší hnědé oči, jaké jsem kdy viděla. Skenuje jimi místnost, dokud mě nezahlédne, čímž upoutá mou pozornost. Jeho pronikavý pohled mě pálí na kůži. Zajiskří to mezi námi a já prudce uhnu očima.

Proč musí vypadat tak skvěle?

„Ahoj,“ ozve se za mnou mužský hlas. „Nevadilo by ti, kdybych se k tobě připojil?“

No ovšem, to je ten chlapík, kterého jsem včera viděla na recepci. Jak že se to jmenoval? „Ale vůbec ne,“ usměju se. „Klidně se přidej.“

„Jsem Nelson. Potkali jsme se včera.“

„Jasně, vzpomínám si. Ahoj, Nelsone. Já jsem Claire.“

„To už vědí všichni, řekl bych,“ uchechtne se. „Pan Miles si tě předtím docela vychutnal.“

„Fakt?“ Naoko nezaujatě usrknu kafe, ale přitom bych si přála, aby mě pohltila zem. „Ani jsem si nevšimla.“ Snažím se znít nevzrušeně.

„Teda, já obvykle někoho jen tak neskrytě neobdivuju, ale,“ skoro se zajíkne, „četla jsi jeho portfolio?“

„Ne.“ Znovu se napiju, a když vzhlédnu, střetnu se přímo s pohledem Tristana Milese. Chvíli se na sebe díváme, ale pak jedna z pěti žen, které se na něj přilepily, něco řekne, a on kontakt přeruší.

„Má šest titulů a mluví pěti jazyky,“ pokračuje Nelson. „IQ sto sedmdesát. To je víc než génius, spíš něco jako mentalista,“ pokývá hlavou, jako by si se mnou vyměňoval nějakou životně důležitou informaci.

„Páni,“ pokusím se o užaslý úsměv.

Proboha, dej mi svátek. Odvrátím se a nenápadně vykulím oči… A co jako? Dej mi s ním pokoj, Nelsone, jsi otravný a já si chci hledat masáže na Googlu. Mám na práci lepší věci než tlachání o pohledných chytrolínech.

Tak například se opít.

„Nezlob se, ale nějak mi není dobře,“ zalžu.

„Doopravdy?“ Zatváří se zkroušeně. „Co ti je?“

„Mám migrénu.“

„To ne…“

„Bohužel. Mám ji vždycky, když někam letím. Je to otrava. Budu v pohodě, ale musím si jít lehnout, takže pokud mě dnes odpoledne neuvidíš, víš, kde jsem. Zítra budu v pohodě.“

„To doufám.“ Na chvíli se zamyslí. „Případně tě omluvím.“

O tři hodiny později mě dvě silné ruce hnětou podél páteře nahoru a vzápětí mi sjíždí po holých bocích dolů.

V místnosti je příjemné šero, relaxační hudba má podmanivý rytmus a vůně pánské kolínské mě vnitřně rozechvívá.

Pierrovy ruce se mi znovu sunou vzhůru po zádech. Přidává trochu teplého oleje a já slastně přivírám oči.

Tak tohle je něco.

„Je to příjemné?“ ptá se mě se silným francouzským přízvukem.

„Dokonalé,“ vydechnu.

Vlastně je to víc než dokonalé, nemá to chybu. Už se odsud nehnu.

Kašlu na nějakou konferenci.

Jeho ruce mi kloužou po zádech a já se spokojeně usmívám do otvoru v masážním stolu.

Vtom mi v kabelce zazvoní mobil. Mám dost hlasité vyzvánění, které by mohlo rušit ostatní zákazníky v salónu. „Pardon,“ omluvám se zkroušeně. „Za chviličku to přestane.“

Telefon skutečně zmlkne, ale vzápětí se rozdrnčí nanovo. Kruci. „Moc se omlouvám.“ Čekáme, až to dozvoní, jenže okamžitě následuje další kolo. Do háje, co když se něco stalo doma? „Promiňte, mohl byste mi tu kabelku podat?“

Pierre mi ochotně vyhoví a já z ní lovím uječený mobil. Tohle číslo neznám. „Prosím?“ ozvu se a lehám si na záda.

„Kde sakra vězíte?“ štěkne na mě Tristan. „Zmeškáte praktický seminář.“

To se mi snad zdá. „Ehm, já…“

„A nezkoušejte mi lhát, Claire. Vím, že nejste ve svém pokoji.“

„Tak kde jste?“ dožaduje se odpovědi.

Tristan

Hmm…