Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Marta Helingerová

Uzdravte svou duši

Cesta k vnitřní svobodě a zdravým vztahům

Vydala GRADA Publishing, a.s. pod značkou ALFERIA.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6873. publikaci

Odpovědná redaktorka Zuzana Böhmová

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formát ePub Štěpán Böhm

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner

Ilustrace na obálce a uvnitř knihy Hedvika Paděrová

Počet stran 168

První vydání, Praha 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-3111-7 (ePub)

ISBN 978-80-247-3112-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-0321-8 (print)

Neříkejte: „Našel jsem cestu duše,“ raději řekněte:

„Potkal jsem duši, kráčející po mé cestě.“

Neboť duše kráčí po všech cestách.

Duše nekráčí přímočaře, ani neroste rovně jako rákos.

Duše se rozvíjí jako lotos s nesčetnými plátky svého okvětí.

O poznání sebe sama

Chalíl Džibrán, Prorok

Poděkování

Děkuji paní šéfredaktorce Kateřině Ščudlíkové za příležitost napsat tuto knihu, paní Zuzaně Böhmové za redaktorskou práci a oběma za velkou trpělivost.

Děkuji paní Hedvice Paděrové z Hořic, která svými krásnými obrázky tuto knihu ilustrovala.

Úvod

Se sebevědomím a pocitem vlastní hodnoty je to jako se zpíváním. Každý umí zpívat, jen to v sobě musí objevit. Stejné je to i se sebedůvěrou. Abychom ji objevili, musíme nejprve dobře znát sami sebe. Probrat svůj život, svoji minulost. Pochopit, kým jsme se stali a proč. Poznat, kým jsme a kým nejsme, co nám není vlastní, co jsme nevědomě přejali od svého okolí. Někdy pro nás bylo důležitější splnit nejrůznější očekávání než dávat najevo, kdo jsme a co potřebujeme, protože to by s sebou přinášelo riziko a strach, že nebudeme přijímání právě takoví, jací jsme. A tak jsme se nechali tvarovat.

Práci na sobě často odkládáme. Může jít o změnu v některé oblasti života, chuť chodit na terapii, navštívit zájmový kurs nebo vyrazit do cizí země, která nás už dlouho láká. Odkládáme to vše na později, na příští rok, až se to bude hodit, nebo dokonce rovnou na příští život. Nakonec jdeme za psychologem či terapeutem, až když trpíme úzkostmi, poruchami spánku, vzpamatováváme se z rozvodu či nás vyvede z rovnováhy jiná životní událost. Nebo se nečekaných událostí nakupí víc a už si se sebou nevíme rady. Pomoc lékařů nebo psychiatrů zpravidla vyhledáváme kvůli celé řadě psychických nebo fyzických potíží.

Hledáme něco, co nám pomůže, vyléčí naši duši. Máme pocit, že to najdeme ve vnějším světě, a trpíme neklidem a nejasným hledáním něčeho, co bude lékem na všechny naše potíže. Toto hledání lze přirovnat ke hledání spásy, která se nachází mimo nás, jakéhosi svatého grálu. Mnozí lidé stráví hledáním tohoto svatého grálu celý život. Obrazy takového hledání najdeme například ve snech, v nichž bloudíme lesem nebo obchodním domem. Řešíme vztahy, děti, zaměstnání, úspěchy i neúspěchy, hledáme „to pravé“. Z nabízených možností nám přecházejí oči, ale nedokážeme si vybrat. A když přece vybereme, nejsme si jisti, jestli je to to pravé.

Někdy se při pohledu na celost, kterou má být naše duše, neubráníme pocitu, že se před námi spíše otevřel chaos. Naše nitro, které má být zdrojem energie, moudrosti a poznání, připomíná spíše nehostinnou propast nebo soutěsku, kde se necítíme být doma a rozhodně nemáme pocit, že „toto je ta správná cesta“. Možná to není jedna cesta, ale spíše několik cest najednou. A my ani nevíme, po které zrovna kráčíme. Na začátku se dobrodružství sebepoznání může jevit jako nekonečné bludiště, kde se kříží a prolíná několik cest. Jung říká, že se pohybujeme na okraji mandaly. Ta správná cesta vede k jejímu středu.

Vyznat se v sobě je ten nejtěžší úkol, který navíc nikdy nekončí. Je to paradox, sami se sebou jsme v kontaktu neustále, a přesto nám poznání sebe uniká. Jako bychom ho měli na dosah, ale nedaří se nám ho dosáhnout. Jak říká Pema Čhödrön ve své knize Začni tam, kde jsi – od poznání jsme často odděleni jen mrknutím oka. Těmi nejčastějšími překážkami jsou naše navyklé vzorce myšlení, komunikační stereotypy, začarované kruhy, bloky, třinácté komnaty. Ať už je pojmenujeme jakkoliv, jsou to naše nevyřešená místa, slepé skvrny, stará zranění, které nám brání vidět sebe i ostatní, jací jsme. Máme potřebu do ostatních vkládat a vidět v nich to, co se zdráháme objevit a pojmenovat u sebe.

Vlastními vědomými prostředky máme sílu

se osvobodit od toho, co k nám nepatří,

co nejsme, a stávat se tím, kým doopravdy jsme.

V této knize najdete hned několik způsobů a cest, jak se podívat na sebe a svůj život. Kniha obsahuje řadu cvičení, která mohou pomoci lépe porozumět sobě sama a pochopit příčiny, proč jsme se sami sobě vzdálili. Sebelepší kniha nemůže nahradit terapii. Může však přinést inspiraci, nápady a třeba být i impulsem k další práci na sobě, například formou psychoterapie.

1 Sebevědomí

1.1Utváření sebevědomí vdětství

Sebevědomí je budováno aovlivňováno vpodstatě od našeho narození. Ze své minulosti, ze svého dětství si přinášíme různá zranění. Vprostředí rodiny, kde jsme vyrůstali, jsme se nenaučili vnímat svoji hodnotu ajedinečnost. Četná zklamání přinášela pocit nedůvěry vokolí ivsebe. Nedodržování slibů aneurčité přísliby mohly mít dopad na kvalitu vztahů slidmi okolo nás ana vzájemnou důvěru. Obzvlášť vdětství je naše psychika velmi citlivá asnadno zranitelná.

Monika, matka dvou dětí, zažila, jak tchán stchyní svým vnoučatům nadšeně vyprávěli, kam se všude společně podívají, nejvíce mluvili oZOO, vzdálené 20 km od jejich bydliště. Když to trvalo už druhý rok, Monika prarodiče dětí požádala, aby dětem nabídli konkrétní termín, nebo alespoň rámcově– koncem měsíce, včervnu. Tchyně se urazila aprohlásila: „Dobře, tak otom nebudeme mluvit.“ Monika zůstala jako opařená, protože chtěla, aby tyto sliby dostaly konkrétní rozměr. Takovou reakci nečekala. Prarodiče se divili, že knim vnoučata již nechodí. Pochopitelně, děti jim přestaly věřit, přestaly brát jejich řeči vážně.

Je smutné, že pouhá otázka „Kdy tam tedy sdětmi pojedete?“ znamenala konec debaty nejen ovýletu do ZOO, ale ovšech dalších plánech ležících vneurčité budoucnosti, která nikdy nenastane. Vcelé nahotě se ukázalo, že dědu ibabičku jen baví mluvit otéto cestě ave skutečnosti žádný reálný výlet svnoučaty neplánují. Neuvědomují si, že děti opravdu věřily atěšily se, že stráví den vZOO, jak jim to prarodiče mnohokrát líčili. Po zklamání afrustraci jim postupně došlo, že slovům dědy ababičky nemohou věřit.

Děti dostanou vtakové situaci strach, když si uvědomí, že se nemohou spolehnout na to, co druhý vydává za pravdu. Vágní nebo protichůdné informace vyvolávají nejistotu atato nejistota nahání hrůzu, vzniká pocit prázdnoty, vakua. Možná mávnete rukou, že se tam mohly jet podívat jindy nebo srodiči či se školou. Možná jste to nezažili anebo se bráníte podívat do vlastní minulosti, kde takových nastřádaných frustrací, neuskutečněných přání anedodržených slibů najdete habaděj.

Zajisté, jedna vlaštovka jaro nedělá, ale když se takových situací přihodí vícero anejsou kompenzovány řadou dodržených dohod asituací, které vnášejí jistotu ařád do dětské mysli akaždodenního života, pak takové zklamání nabude existenciálního rozměru.

Co jsme se vdětství

naučili, stím se pak

vdospělosti vyrovnáváme.

Dojde ke generalizaci pocitu, že není možné se spolehnout na slovo blízkých. Že schází opora, pevný bod, kterého by se jedinec chytil astavěl na něm pocit jistoty adůvěry ve svět alidi kolem sebe. Každý máme nějakou přirozenou ochranu, abychom zvládali situace, které se nevyvíjejí podle našich představ. Když jich ale přibývá, nemáme už zčeho brát akaždé, byť zvnějšího pohledu malé zklamání, může mít nedozírné následky. Zatne se do duše autvrzuje vpřesvědčení, že není možné věřit dospělým.

Dítě kolem sebe potřebuje mít opěrné body, nemá totiž dost zdrojů azkušeností, aby oporu dokázalo najít samo vsobě. To může dokázat dospělý, který se rozhodne objevit své sebevědomí ajedinečnost azvládnout dětské strachy aprázdnotu. Děti mají omezené kapacity vybudovat si sebevědomí samy, bez pomoci dospělých, atak jsou náchylnější ktomu, že úzkostné pocity ovládnou jejich vnitřní svět. Je unich daleko pravděpodobnější než udospělých, že se úzkost apocit izolovanosti odrazí vjejich postojích atyto postoje se pak stanou pevnou součástí jejich charakteru. Vdítěti převládne pocit strachu, strachu opřežití.

Dětství arodičovské vzory

Děti jsou vydány na milost anemilost svým rodičům ati je ovládají dominantní duchovní atmosférou, kterou kolem sebe vytvářejí. Nedosáhly ještě věku rozumu, kdy by mohly ovládat svoje vlastní myšlenky, emoce areakce.

Joseph Murphy[1]

Psychologové aduchovní učitelé někdy doporučují: buďte jako děti. Například Tony Buzan, úspěšný psycholog auznávaný autor, který zdětské povahy čerpá inspiraci pro dospělý život avnímá ji jako možnost dozvědět se něco osobě aosvých vlastnostech. Otom, kterým znich je třeba dát prostor arozvíjet je ase kterými dále pracovat, protože kvůli nim někdy jednáme sami proti sobě. Shrňme si ztohoto doporučení to pozitivní:

Objevování země dětství

Podle Buzana jsou děti přirozenými hlasateli duchovní inteligence, všem radí: Pozorujte je aučte se od nich.

Neznamená to chovat se dětinsky, ale dívat se na svět dětskýma očima. Ifilosofie vznikla zúžasu aúdivu nad světem, vnitřním životem, možností pozorovat, vnímat, myslet, cítit. Ikdyž jsme každý vyrůstali vjiné rodině, měli různé vztahy, řešili různé problémy, při vzpomínce na dětství se všichni ponoříme do zvláštní nostalgie. Chtěli bychom se vrátit do vybájeného světa, ve kterém jsme nikdy nežili, ale který přece existuje askýtá nám neomezené možnosti, možnost spočinutí, načerpání sil.

Země dětství představuje stav, kdy dostáváme neomezené množství lásky, péče apozornosti.

Máme objevovat zapomenuté stránky dětské povahy– své dětské já:

•Hýčkat si své pozitivní dětské vlastnosti– smysl pro dobrodružství, hravost.

•Pomocí svých smyslů vnímat známé věci novým způsobem.

•Vpřístupu kživotu si vypěstovat lehkost– po fyzické, duševní imateriální stránce. Nikoliv lehkomyslnost, ale stav, kdy nebarvíme svět na růžovo, ani nemalujeme čerta na zeď. Odhodit zbytečná zavazadla. Děti si nezatěžují mysl něčím, co nepotřebují. Neznamená to brát věci na lehkou váhu, ale spíše se zbytečně nezatěžovat něčím, co nemůžeme ovlivnit nebo co nemůžeme vyřešit teď.

•Vnést do života rozmanitost– jet na neznámé místo, vyzkoušet činnost, kterou jsme nikdy předtím nedělali: zkoušet nová jídla, koníčky, místa. Nebo jíst jídlo, které známe, ale vychutnat si ho, jako bychom ho jedli poprvé.

Itady platí, že každá mince má dvě strany. Pěstujte vsobě dobré vlastnosti, které se váží kdětskému postoji, pojmenujte si je apojmenujte si ity méně lichotivé– jako například sobectví, nespokojenost, neposlušnost, vztek, znuděnost, nedůtklivost. Podívejme se například na vztek. Manifestuje nesouhlas svnucováním vůle rodičů, je reakcí na nepochopení potřeb dítěte ze strany rodičů. Je tedy vurčitých chvílích zdravým postojem, revoltou, která je namístě.

Právě ambivalentní fenomény nás mohou posunout dál, být klíčem kpochopení anáhledu postojů rodičů akobjevování apochopení některých našich vlastností ahlavně pocitů. Například dětský vztek je někdy neúnosný, je prostředkem manipulace anátlaku na rodiče, sjehož pomocí se dítě snaží prosadit si své. Ale někdy je izdravou reakcí. Apokud je nám zakazováno své emoce projevovat, naučíme se své pocity potlačovat aztrácíme kus sebe.

Zkuste si vzpomenout, máte ve vaší osobní historii takové okamžiky, kdy jste vztekem nebo neposlušností manifestovali něco, co vaše okolí nerespektovalo? Nesplněný slib, zbytečný zákaz nebo omezení, protest proti trestu za maličkost?

CVIČENÍ: Dětská země

Najděte si klidné místo azavzpomínejte si. Jací jste byli jako malí? Jak jste se projevovali? Uvědomte si to dobré, co se vám vživotě přihodilo, když jste byli malí. Zahrajte si malou hru na doplňování vět:

•Vdětství mě nejvíce bavilo…

•Jako malá jsem měla ráda, když…

•Když jsem byl(a) dítě, byl(a) jsem…

•Napište si seznam co nejvíce vlastností.

Vtomto cvičení se může ukrývat velká síla aklíč kprozkoumání aznovuobjevení části vaší duše, vlastností, které jste odhodili nebo se je naučili skrývat zobavy, že vás nepřijme okolí.

Vzpomeňte si, jaké jste měli vlastnosti. Co vám třeba vyčítali nebo často opakovali. To bude jen jedna část pravdy– realita, resp. interpretace vašeho jednání vaším okolím. Ta druhá část je váš vlastní prožitek, jak jste dané situace viděli vy, jaké jste ke svému jednání měli důvody amotivy ajak byste tutéž situaci pojmenovali tehdy ajak ji chápete dnes.

Když složíte všechny části dohromady, změní se nějak vaše vnímání tehdejších situací? Vaše chápání sebe avašich rodičů nebo jiných dospělých, kteří na vás měli vdětství vliv?

Pokud se vám nedaří vzpomenout si, zkuste se zamyslet, co jste jako malí měli rádi. Jaká se vám líbila písnička, pohádka. Jaká pohádková postava byla váš vzor. Co se vám na ní líbilo. Jaké měla vlastnosti.

Jestli vás toto cvičení bavilo, výborně. Můžeme jít ještě dál.

CVIČENÍ: Objevte stinné (nepřijímané, vytěsněné) stránky své osobnosti

Chce to trochu odvahy asoustředění. Jaké pohádky nebo pohádkové postavy jste neměli rádi? Kterým jste nerozuměli, opovrhovali jimi či se jich báli? Jaké byly, jak se chovaly? Čím vás dráždily?

Co uměly nebo dělaly, co vy byste nikdy nedokázali, ale vlastně ani nechtěli umět?

Uvíznutí vzemi dětství

Objevování země dětství může být meditací, která nám přinese idealizovanou podobu našeho dětství, naše představy odětství adětské povaze. To je vpořádku, můžeme odtud načerpat mnoho pozitivních nápadů, energie anadšení. Na druhou stranu, když si rozpomínáme „jak to vlastně bylo“, nemusí se vždy jednat jen opříjemné rozjímání apředstavování si situací amíst, kam bychom se chtěli vracet. Pro některé znás je to bolestná zkušenost azpracovat ji je úkol, který před námi leží.

Země dětství, jak ji předestírá Tony Buzan, nemusí být běžnou součástí naší osobní historie auž vůbec není místem, kam bychom se chtěli ve vzpomínkách vracet. Někdy nás chrání naše paměť, často si zkrátka nevzpomínáme aani nechceme připomínat, jaké naše dětství bylo. Přesto můžeme právě kvůli vzpomínkám, které jsme podvědomě vytěsnili, vzemi dětství uvíznout.

Vdůsledku uvíznutí vzemi dětství se unás může projevit odvrácená tvář dětské povahy– citová závislost. Je to stav, kdy dospělý člověk není schopen navazovat zdravé vztahy. Vztahy, které má, jsou komplikované, nevyrovnané, je vnich nepřiměřená vášeň, nestálost, vykořisťování. Část jeho duše je nezralá amá dětské potřeby. Ve vztazích, zvláště vemočně vypjatých situacích, se vrací do doby, vníž ve své zemi dětství uvíznul, areaguje zpozice zraněného dítěte.

1.2Jak ztrácíme sebeúctu

•Pocit, že je se mnou něco špatně.

•Pocit, že si nic jiného (lepšího) nezasloužím.

•Pro lásku musím udělat cokoliv.

•Trpět ve vztahu je normální.

•Bojím se říci si opomoc.

•Nevím, kdy je ten okamžik, kdy potřebuji pomoc.

To jsou indikátory, že nám chybí sebeúcta, sebedůvěra asebeláska. Naučili jsme se nevnímat vlastní potřeby afungovat vpozici oběti či zachránce. Snažíme se vprvní řadě zavděčit aneztratit nebo si získat lásku rodičů. Ztoho plynou problémy vpartnerských vztazích, kdy si nevědomě vybíráme určitý typ partnerů. Necítíme se ve vztahu snimi dobře, ale atmosféra ve vztahu připomíná tu, ve které jsme vyrůstali. Pokud nemáme vyřešenou apochopenou osobní historii, příběh našeho dětství, pohybujeme se ve vztazích, které lze nazvat destruktivní, asymetrické nebo manipulativní, celý život.

Člověk vpozici oběti nedisponuje svojí vědomou vůlí tak, jak by si přál. Má slabou pozornost, vynakládá velké množství energie na své vnitřní problémy, ke kterým nenachází řešení, anebo má slabou vůli své řešení prosadit adostát mu. Postavit se na vlastní nohy avyrazit do velkého neznáma. Pozice oběti nedokáže posílit naši sebeúctu aani neumožní, aby vznikla.

Pozice oběti blokuje pocit zdravé sebeúcty.

Máme tendenci prožívat svá zranění stále dokola. Máme pocit, že na vině jsou vždy ti druzí. Pochopením vlastní role atoho, jak sami přiživujeme své sklony kdestruktivním vztahům arůzným závislostem, můžeme nastoupit cestu kuzdravení vlastní duše, cestu sami ksobě.

Pokud se vás téma destruktivních vztahů acitové závislosti dotýká, berte to jako příležitost skoncovat sdestruktivními vzorci aprogramy, které jste si vypěstovali nejspíš už vdětství. Nesnažte se měnit partnera nebo děti. Soustřeďte se především na sebe. Vytvořte vsobě prostor pro transformaci. Když seberete odvahu, abyste se osvobodili od vzorců, které vám škodí, naleznete krajinu, která čekala na své znovuobjevení– krajinu své duše.

Sebeúctu snižují vztahy,

které navazujeme zešpatných důvodů.

Posilování sebevědomí, budování pocitu vlastní hodnoty azdravé sebelásky je tak přirozeným nástrojem pro zlepšení kvality života. To zní hrozně, že? Jde to říci ijinak. Když se budeme mít rádi, tak si budeme jinak vybírat lidi, kteří vstoupí do našeho života. Dokážeme si nastavit hranice vsoučasných vztazích avymezit se proti tomu, co už jde na náš úkor. Nebudeme plýtvat svojí energií ačasem. Dokážeme myslet ina sebe, bez pocitů viny. Dokážeme pečovat osebe ioprostor, kde bydlíme.

Zdravá sebeláska přináší zdravé vztahy.

Její nedostatek se odráží se výběru našich partnerů,

stylu života apsychickém ifyzickém zdraví.

Cesta ksobě

Když chcete být zamilovaní, prožívat lásku, potřebujete ktomu partnera nebo partnerku. Ideální je, když tato osoba vaši lásku opětuje, aje přirozené na tomto nároku– vzájemném citu– trvat. Lidské vztahy jsou však spletité anikdy se neopakuje stejný příběh. Ale je tu ještě jeden typ vztahu, na který se často zapomíná akde často chybí láska– je to láska ksobě sama. Pokud tuto kvalitu vztahu ksobě necítíte, potřebujete vsobě tuto schopnost probudit aosvobodit se od bloků aomezení, které vám vtom brání.

Pro práci na sobě je potřeba vynaložit čas aúsilí. Pustit se do sebepoznávání aobjevování sebe. Sebeúcta je něčím, kčemu se musíme dopracovat. Usilujeme tak ourčité poznání aprožitek. Jakmile sebelásku objevíme auvědomíme si pocit vlastní hodnoty, zvykneme si na ně jako na přirozený stav. Tyto prožitky se nám mohou na čas ztratit, ale nikdy to už nezmizí na celá léta, jako tomu bylo dříve. Když je po usilovné práci na sobě objevíme, už se jich nevzdáme. Anedovolíme, aby cesta ksobě byla znova dlouhá asložitá.

Začni usebe

Někdy projevujeme vůči druhým víc soucitu atrpělivosti než vůči sobě. Co se zdá být nošením sov do Athén, je esenciálním předpokladem jakékoliv pomoci apráce na sobě– totiž, že začít musíme nejdříve usebe. Není sobecké, když se nejprve naučíme vážit si asoucítit sami se sebou.

Jaký ksobě vsoučasnosti vlastně máme vztah? To bývá zapeklitá otázka, přestože většina znás odpoví, že vpodstatě normální, spíše dobrý, je to samozřejmost. Skutečnost může být jiná. Jaký ksobě máme vztah doopravdy? Odpověď na tuto otázku můžeme hledat ve způsobu, jakým reagujeme na ostatní. Mnohdy si totiž ani neuvědomujeme, jak jsme kritičtí, odsuzující či netrpěliví.

Většina znás je přesvědčena, že obracet svoji pozornost ke své osobě je projevem sobectví či sebestřednosti atyto vlastnosti jsou samozřejmě negativní anežádoucí. Začarovaný kruh ještě podpoří další navazující přesvědčení, že když budeme sebestředně myslet především na sebe, ostatní lidé nás přestanou mít rádi abudou nás odsuzovat. Potřebu uznání apřijetí má každý astrach, že ototo přijdeme, nás může blokovat vtom, abychom si vybudovali zdravý vztah především ksobě samým. Abychom se sebou soucítili, vnímali auspokojovali své potřeby aprojevovali si úctu.

Když totiž budeme pěstovat pozitivní sobectví ksobě samým, učit se projevovat si úctu, může to některé lidi naštvat. Hlavně ty, kteří byli zvyklí, že jsme se upozaďovali, neprojevovali své potřeby, nepovažovali svá přání za důležitá. Takové tlaky okolí mohou být velkou výzvou. Mohou se ozvat staré strachy, že něco děláme špatně ačeká nás zavržení. Je rozdíl, jestli rozčílíme manipulátora anebo jsme sami sobci amanipulátoři, kteří jsou zvyklí, že jejich okolí se jim podřizuje.

Přirozeně nám záleží na našich blízkých apřátelích. Radíme jim, jak se cítit lépe, pěstovat duchovní život, ale ruku na srdce, když sami nemáme soucit atrpělivost se sebou, jak to chceme ukázat druhým? Pouhými slovy? Když to sdruhými myslíme dobře amáme pocit, že potřebují naši pomoc nebo radu, měli bychom nejprve začít péčí ovlastní duchovní život, řešit své problémy. Když se nám to daří, přirozeně působíme na druhé jako vzor. Ibeze slov tak šíříme dobrou energii apodáváme zprávu okolí, že se nám daří. Pak za námi mohou druzí přijít sami apožádat oradu nebo se svěřit.

1.3Jak sebeúctu znovu objevit

Rozvoj sebeúcty je volbou. Rozvíjením tohoto aspektu našeho Já se proměňují naše vztahy, ovlivňuje to ivolbu partnera avlastně ináš život. Rozhodujeme se nikoliv ze strachu, že budeme sami nebo že si nezasloužíme něco lepšího než to nejhorší, co můžeme snést, ale protože chceme pro sebe to nejlepší. Máme větší důvěru vsebe, aikdyž se setkáváme spřekážkami aděláme občas chyby,dokážeme to brát snadhledem aodpustit si. Nepodlomí to naši důvěru vsebe nebo vokolnísvět.

1.4Komplexy

Pevné sebehodnocení osvobozuje od pohledu ostatních.

Pascale de Lomas

1.5Emoční bloky zminulosti atřinácté komnaty

Při úklidu se nadělá nepořádek

Přijmout se právě proto

Zakleté pocity

1.6Ztráta duše

Jak léčí duševní zranění indiánské kultury

Rituál pro návrat duše

Léčení traumat azranění zdětství

Léčení rodové linie

Table of Contents

Poděkování

Úvod

1 Sebevědomí

1.1 Utváření sebevědomí v dětství

Dětství a rodičovské vzory

Uvíznutí v zemi dětství

1.2 Jak ztrácíme sebeúctu

Cesta k sobě

Začni u sebe

1.3 Jak sebeúctu znovu objevit

1.4 Komplexy

1.5 Emoční bloky z minulosti a třinácté komnaty

Při úklidu se nadělá nepořádek

Přijmout se právě proto

Zakleté pocity

1.6 Ztráta duše

Jak léčí duševní zranění indiánské kultury

Rituál pro návrat duše

Léčení traumat a zranění z dětství

Léčení rodové linie