Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Michaela Janečková

JELITA & JITRNICE

Ilustrace Lumír Kajnar

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9157. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Pavla Poláková
Návrh obálky Lumír Kajnar
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2024
Text © Michaela Janečková, 2024
Ilustrace © Lumír Kajnar, 2024

ISBN 978-80-271-7147-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-7146-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5130-1 (print)

Věnováno dceři Josefíně,

mému muži, nejbližší rodině

a hrstce odolných přátel.

Jen díky nim jsem další knížku mohla psát.

I když taky někdy trochu jim navzdory…!

Všechny postavy jsou smyšlené.

Příběhy a kulisy ale většinou ne.

LEDEN

Na Nový rok – o slepičí krok.

Velká kniha českých pranostik

Kuřecí prsní řízky chlazené – 129,90!

akční leták Lidl

Šok na Bruntálsku! Důchodkyně zachránila ztracenou samici sokola, odchytla ji na vlastní slepici.

deník Blesk

STÁŇA (S)

Někdy si tak přemýšlím, jak by asi vypadal můj medailon ve Výměně manželek.

„Ahoj, jmenuju se Stáňa. Jsem pořádkumilovná, ale pořádku neschopná. Mezi mé záliby patří dát prádlo točit do pračky, pak na něj zapomenout, za tři dny ho vyprat z té zapařené zatuchliny znovu a teprve pak ho jít pověsit. Jsem první generací žen, která si víc žehlí vlasy, než svoje prádlo.“

Mým kariérním cílem je být respektovanou novinářkou, která rozkrývá korupci a amorální jednání těch, co jsou zrovna u moci, případně upozorňuje na bizarnosti totalitních systémů všude ve světě. Místo toho točím reportáže o tom, že benzín zdražil o celý desetník, ve špekáčkách se našlo o pět procent masa míň, než výrobce deklaroval, a sháním hluboké lidské, a ekonomicky odborné, příběhy typu ‚pan Karel je pedant na zhasínání, sice tím štve celou rodinu, ale ušetří 215 korun za kvartál‘.

S manželem Lávikem a dcerou Žofií bydlíme v bytě v Chrášťanech u Prahy. To je taková ta lokalita, o které vám realitní makléři řeknou, že je to místo s výbornou dostupností dopravního spojení a veškerých myslitelných služeb, což v praxi znamená, že z jedné strany hučí dálnice a z druhé smrdí výrobna granulí. Nejkrásnější místo v Chrášťanech je travnatý plácek se smutečními vrbami u místního hřbitova, vedle márnice. Rádi bychom nebydleli v Chrášťanech. Ale to je na dlouho.

Je mi už tolik, že si pamatuju, co bylo icq, a jaký přesně dělalo zvuk, když přišla zpráva: „O, ou!“

Když jsme se pak všichni z ajska a spolužáci.cz přesunuli na Facebook, a někdo z kolegů sdílel odkaz na vyplnění přihlášky do armádního kurzu přežití, neváhala jsem, protože jsem chtěla být na budoucnost zahraničního investigativce připravená se vším všudy. To zaprvé. A zadruhé proto, že mi bylo jasné, že články o modrých zónách a nových kontejnerech na tříděný odpad, které spadaly do pražské přílohy novin, si moc respektu v redakci nevydobydu. Kdybych věděla, že se tam seznámím se svým manželem, bývala bych si na to tenkrát pořídila lepší spoďáry. O, ou!

Lávik, teda, abych byla historicky přesná, nadporučík Ladislav, ale proti mým jégrovkám nic nenamítal, a při simulovaném waterboardingu pak přeskočila jiskra, kterou ani kýbl vody přelité přes hadr na obličeji neuhasil. Při následném simulovaném výslechu, za ostrého svitu lampy kdesi v podzemním betonovém bunkru, jsem mu místo souřadnic evakuace nadiktovala své telefonní číslo, a tím přizvala maskáče vzor 95 do svého života. Prádlo na tmavé, bílé, barevné a zelené třídím už čtrnáctým rokem.

Že jsem Výměny manželek viděla víc dílů, než by se na můj intelekt slušelo, bych nepřiznala nikde mimo kancelář č. 142 na Kavčích horách. Tam totiž sedí tři jedinci, kteří tenhle mentálně intelektuální masochismus jedou úplně stejně, tudíž se tím navzájem už nemůžeme ani trochu ztrapnit. Když se řekne ekonomická redakce České televize, většina lidí si představí seriózní prostor, kde jsou vedle vypíglovaného kávovaru k dispozici aktuální Financial Times, na obrazovkách tenoučkých laptopů automaticky naskakují burzovní novinky a na stěnách visí zarámovaná novinářská ocenění za rozkrytí nejzásadnějších hospodářských kauz desetiletí. A navíc se tímto svatostánkem čísel ozývá tlumené brebentění o možném zvýšení úrokových sazeb centrální banky.

Realita se o chlup liší.

„No, zdar, pocem. Jako vidělas to včera? Já chytla jen tu upoutávku, ale je tam úplná kompletka. Borec hned po příchodu z práce kontroluje, jestli je vytřeno, vona neví, co je to bidet, a v tý druhý famílii mají všichni dohromady asi tak sedm zubů,“ haleká na mě obvykle kolegyně Julie, sotva dopoledne rozrážím dveře kanclu.

Točí se při tom na židli, které chybí jedna područka, a tím rytmickým pohybem rozhoupává jmelí a skateboard, tedy dvě věci, které tu jsou už asi sedm let bůhvíproč zavěšené na mřížce mezi stropními panely.

Je to tak. Podřadná reality show jsou naše guilty pleasure. Čím blbější, tím lepší. Shromažďujeme je a pak si je ukazujeme jako trofeje. Je to vlastně takové svého druhu sběratelství. Někdo sbírá betlémy, kdežto my pitomce, jelita, budižkničemu, zoufalce a tragédy. Alespoň tedy takhle virtuálně.

Když se na kameře rozsvítí červená, jsme všichni maximálně profesionální, analytičtí, a některým tématům, ve kterých se roky dobrovolně šťouráme, rozumíme možná nejvíc v republice. Ne všem. I když ale nejsme odborníci na všechno, co nás při natáčení štrejchne, v jednom oboru nemáme konkurenci. Na práci s informacemi. Rozeznat KDO mi říká CO, za jakých OKOLNOSTÍ, jakým ZPŮSOBEM, s jakým ÚMYSLEM a za jakým ÚČELEM, to tu všichni máme pod kůží. Neznám tu na téhle zpravodajské chodbě nikoho, kdo by nebyl tak trochu idealista a nesnažil se aspoň trochu dělat dobře svoji práci novináře podle základních standardů. Tohle jsme my.

Pracovní doba neexistuje, dokud není hotovo, ze střižny prostě neodejdete. Ani když máte jít na oslavu narozenin tchyně, a svou absencí vytočíte půlku rodiny. Ani na svůj vlastní funus. Prostě ne! A když se podělá něco většího, a vám v nějaké variantě spadne na hrb mimořádné vysílání, možná nepůjdete spát vůbec. A možná to potrvá týden. Nikdo neví. Je to rajc a šílenství zároveň. Pokud chcete vytočit redaktora zpravodajství, nevinně se ho u snídaně zeptejte, v kolik asi přijde večer domů, popřípadě jestli se stihne stavit třeba na poště. Reakce bude někde na škále mezi pláčem, hysterickým smíchem, sprškou nadávek a pomočením se.

No, a abyste tohle všechno přežili alespoň nějakou dobu ve zdraví, potřebujete přetlakový ventil. Erudici a profesionalitu vyvážit tupým sledováním audiovizuálních pomejí všeho druhu, bahnem nekorektních průpovídek, pubertálními legráckami, kafem, zákusky z bufetu a po zvlášť těžkém vysílání i alkoholem. A takovou, řekněme, technickou místností ekonomické redakce, kde tenhle ventil ústí, je právě naše kancelář číslo 142. Místo, kde můžete mezi poradou a vysíláním v sedm večer zažít a dělat v podstatě cokoliv, aniž by to kohokoliv z přítomných nějak zásadně šokovalo. Míchat si kafe propiskou, spát pod stolem, porcovat koblihy nůžkama, převlíkat se, kouřit z okna, skrz otevřené dveře si s kolegou z protější kanceláře házet kopačákem, sledovat místo oběda Too Hot To Handle a do toho telefonovat ministrovi financí. A pak, o pár hodin později, v ten samý den národu sdělovat legislativní novinky týkající se penzijního připojištění. Normálka. Klasické úterý.

Po Vánocích to bývá prý v některých jiných, normálnějších zaměstnáních, trochu jako ve škole po prázdninách. Pár dní jste se s kolegy neviděli, všichni jsou ještě celkem odpočatí (podle počtu povinných rodinných návštěv) a v novém roce naladění na nový start. Na zpravodajství se tohle moc nevztahuje. Události se kromě Štědrého dne vysílají furt, a na ČT24 taky nemůžete úplně pustit Dařbujána a Pandrholu. I banální reportáž o zdobení perníčků v domově důchodců musí někdo natočit, napsat, ustříhat a odvysílat. V kanceláři se tedy opět potkáváme vyhořelí, jako svíčky na adventním věnci. Míra sarkasmu ale nijak nevybočuje z normálu. Díky bohu žádná nová pandemie mezi svátky nepropukla, na úrokové sazby nikdo nesahal, volno si na pár dní vzali naštěstí aspoň extremisté, násilničtí magoři i přírodní živly. Tudíž si můžeme dneska před poradou aspoň v klidu vypít kafe. V tom se rozrazí dveře, přehrávaným dramatickým krokem vchází kolega Filip.

„Propisku, honem! No, dělejte! PROPISKU!!!“ haleká a teatrálně máchá rukama, až si Julie poleje kafem hromadu starých tiskových zpráv na kraji stolu.

„Ježíš tady, co děláš, ty vole?!“ podávám mu nechápavě svou reklamní tužku Agrární komory se sloganem Slepice roku 2008.

„Mám číslo 27! Ale fofrem, než to zapomenu,“ sápe se po propisce a hned letí k nástěnce. Jo, takhle. Když totiž před pár měsíci umřel Dan Nekonečný, začali jsme ve volných chvílích vymýšlet možné hypotetické příčiny jeho posledního šavadavadavsta. Seznam nadepsaný jako RRRRRRRRRR.I.P. už měl skoro dvě strany A4. Jako první tři nejpravděpodobnější scénáře byly žlutým zvýrazňovačem podtrženy:

1)zadušení třpytkami ve spánku

2)vdechnutí delfína

3)samovznícení

„Ty seš idiot, já myslela, že se něco stalo,“ utírala si Julie polité boty odličovacím ubrouskem.

„Taky stalo, už to držím od Silvestra,“ chechtal se Filip, zatímco do seznamu připisoval: Masivní průnik divokého prsního ochlupení pod hrudní kost.

„Ale hele, teď vážně. Já si stejně myslím, že mu prostě v jeden moment došlo, co to tady celý ty roky předváděl, a zkrátka ho z toho obyčejně kleplo. To by dávalo fakt největší smysl,“ rozvíjel kolega teorii dál.

„A tak to je trochu nuda, to tam nepiš, to ti neuznám ani za půl bodu,“ zpražila ho Julie, jako kdyby snad šlo o nějakou reálnou vědomostní soutěž.

„Hele, a myslíte, že se nechal spíš pohřbít ve žlutý blikající rakvi, nebo zpopelnit v soláriu?“ přisadila jsem si.

To už jsme se pubertálně hihňali všichni.

„Stoprocentně za b), určitě chtěl totiž rrrrrrrrrrrrozptýlit,“ strčil do dveří hlavu Vašek, šéf ekonomické redakce, který naše zásadní hypotézy evidentně slyšel až na chodbu.

„Hele, a že byste přišli taky někdo ráno nahoru na poradu, ať tam nejsem tak sám?“ doplnil šéf konverzačně.

„Já mám dneska volno,“ prohlásila Julie, a mezitím googlila Pohřeb Daniela Nekonečného video, aniž se na vedoucího vůbec podívala.

„A co tady smrdíš, v tom případě?“

Opřel se o její chatrnou židli.

„Dodělávám ten benzín na víkend. Hned, jak mi dají střižnu, tak tam jdu. Vlastně tady vůbec nejsem.“

„Oukej.“

„Co ty, drahuše?“

„Promiň, já dneska snad ani nemám žádnou výmluvu. Nebo mám, vlastně! Nemohla jsem zaparkovat zas. Tady na střeše není místo, a vzadu na trávě jsem dostala už třikrát pokutu. Nebylo by možný s tím fakt ale už něco udělat? Tohle přece nejde, už vydělávám jen na flastry a Eurest.“

„Tak jezdi metrem.“

„Vzpomínáš si, v kolik jsem tak jezdila do práce, když jsem ještě jezdila metrem? To bysme si tady takhle v 9:50 nepovídali.“

„A Filip?“

„Já jedu točit ty výdajový paušály, už jsem prakticky na cestě.“

Václav měl pocit, že se asi trochu přeslechl.

„Vždyť máš sundaný boty, hrnek v kávovaru a žereš tady smaženku?“

„No, to jo, já mám odjezd na plac 10:15, ale stihl jsem to nějak dřív.“

„Takže bys stihl i kousek porady.“

„Jako teoreticky samozřejmě jo, ale nechtěl jsem se trestat za to, že jsem byl výjimečně někde brzo.“

„Blondýny, mě z vás fakt klepne. Jednou.“

A tímto oslovením myslí šmahem nás všechny, bez rozdílu pohlaví nebo barvy vlasů.

„Každopádně se vrať brzo, prodal jsem tě domácím, odpoledne se staví na Letný vyhřívanej stan pro bezdomovce, tak je potřeba tam nabrat nějakou storku.“

„Ne, to ne, prosím! Houmlesáky už ne, šéfe, cokoliv jinýho,“ škemrá Filip s hlavou v dlaních.

„Co mu je?“ ptá se náš redakční padre zmateně.

„Von vyfasoval na Štědrej den repku o rozdávání rybí polívky bezdomovcům…“

„… a jeho príma štáb, co na ten den schytal, si šel do tý fronty mezi potřebný stoupnout taky,“ doplňujeme se s Julií, protože už jsme tuhle taškařici jednou slyšely.

„A to ještě není celý. Technik si tam dokonce ještě vymohl zabalení další porce s sebou, že jako na druhej den. Málem jsem se propad hanbou. Příště si to natočím radši asi na mobil, nebo nevim.“

„Já tam zajedu, mám tam ve tři stejně jednoho anála na Hradčanský,“ nabídnu se a vysloužím si jen šéfův zdvižený palec a žádný údiv, anál je totiž běžná televizní hantýrka označující analytika neboli chytrou mluvící hlavu.

Je to sice pubertální, ale kdo z místního osazenstva není.

„Už jsem to našla!“ zvolá najednou Julie od svého monitoru.

Pustí video a vytáhne z počítače sluchátka, abychom tu velkoparádu slyšeli všichni. Scéna připomíná řeporyjskou cover verzi brazilského karnevalu.

Rád tančím tanec Hafanana.

Rád si zpívám Šalalala.

Sexy tanec Hafanana.

Tanečnici hledám Šalalala.

„Počkej, to je jako ten obřad? Kde to vlastně tenkrát měl?“ sleduju bizarní žlutou explozi okolo rakve.

„Normálně v Motole. Ale byl to úplnej festival, prej takhle křepčili několik hodin.“

„Ty kráso, tak to muselo být…“

„Neříkej to!!!“

„NEKONEČNÝ…“

JAN (J)

„Ty seš taky kus debila, no jo, vole, Středočech, vole. Táhni zpátky na Kladno,“ sešlápl plyn, a taxík prudce vyrazil dopředu, aby podjel stařičkého Saaba. Zprava.

„Kampak jste řikal, že to letíte, mladej pane?“

„Do Štrasburku.“

„No jó, tak to si přivezete tyhlecty, ne…? Štrasberský uši! Perníkový. Hehe.“

„Pardon, asi nerozumím?“

Taxikář jen mávl rukou.

„Ále, to je fuk. Vtip. Fórky dělám, takový. Já jsem veselej člověk. Žádnou legraci nezkazim. Za to vy jste nějakej vážnej,“ řekl taxikář.

„Nezlobte se, já tam mám jednání, a ještě připravuju podklady.“

„Jo, vy ste nějakej tendleten… z tý Evropský komise?“

„Ta sídlí v Bruselu. Eurokomisař nejsem,“ odvětí manažer v tmavě modrém obleku. „Já…“

„Tak to je dobře. Protože to bych vás možná i vysadil, hehe,“ zachechtal se taxikář.

„Nenávidim tuhlectu chátru z Bruselu, nikým nevolenou, co si myslí, že nám bude diktovat, jak maj bejt zahnutý vokurky. A zakazujou nám žárovky a pořádný vysavače, abysme měli doma bordel. Tímhle voni se tam zabejvaj, jo, za naše peníze. To je fakt už vlastizrada, co ta naše vláda předvádí…“

Na semaforu blikla červená. V pomalejším pruhu vpravo vedle taxíku v klidu zastavil lahvově zelený Saab, jehož řidič na ně pobaveně zamával. Zákazník mu z taxíku mávl zpátky, rozpačitě pokrčil rameny a věnoval mu pohled člověka, který se nemůže dočkat, až z téhle trapné situace unikne.

„Takovejch miliard, co jsme tam už nastrkali, a co z toho! Doufám, že vocaď brzo odejdeme, jako Maďarsko. Orbán jim to natřel teďka, hele. Ten se s nima nemazal,“ pokračoval taxikář.

To už si pasažér sundal brýle a promnul si dvěma prsty kořen nosu.

„Maďarsko ale neodchází z Evropské unie,“ podotkl muž.

„Ale jó, pakujou se. Zrovna dneska sem to čet na fejsbuku. Já to všecko sleduju, člověk si musí ty informace hledat sám. No, v televizi vám neřeknou nic samozřejmě, ty nesměj, že jo. Další darmožrouti,“ cedil mezi zuby šofér, a přitom vytáhl telefon.

„Jé, mně volá manželka, nebude vám vadit kdybych… Co?“

„No, ahój, prcino! Copa?“

„Ale jo, klidně si to vemte,“ utrousil ironicky pasažér, ačkoliv to bylo svolení v tu chvíli už úplně zbytečné.

„Jakej balíček? A co si zas vobjednávala? Jo, ty vantáče, tak to jo. Tak já to vyzvednu, až pojedu okolo D-boxu domu. Ale ať je vytřená chodba, prcino, to ti povidám. Ne, jak včéra. Hehe. Na letiště jedu. No. Jo, něco takovýho. Tak pa, puso, pa,“ hodí telefon do kastlíku u řadicí páky.

„Von na ně musí bejt člověk přísnej, aby nezvlčely, hehe. Chodba se musí vytírat každej den, na to já sem pes! Ale tohle bylo důležitý. Kdo vymyslel vantáče, ten by měl dostat Nobelovku, to vám teda povidám. A nám už voba docházej.“

„Vantáče?“

„No, jasně, ty na hajzlu. Učiněnej zázrak. Člověk položí klidně taaaakhle dlouhej podmořskej kabel, pak zmáčkne jednou pcsss, a je to hnedle jak v květinářství u Chládka. A Jiřina, jako moje žena, našla na internetu nějaký v letáku ve slevě, jenom jsme jich museli koupit vosumnáct. Ale tak to se neztratí, že jo.“

„To určitě ne,“ kouše se do tváře pasažér, který v tom momentě konečně zaklapl do desek všechna svoje lejstra, protože bylo nabíledni, že tady bude ještě legrace.

„A víte, že už se dělají i v no touch variantě?“

„Noutáče, jo?!“

„No, jistě, je to mnohem hygieničtější. Nic nemačkáte, tam je senzor, a když to zachytí pohyb, tak to automaticky uvolní tu vůni.“

„Á, tak to vim, to nechci, pane. To měl na hajzlu Libor, jako kámoš, já se u něj šel jenom vychcat, a jak jsem se nahnul dopředu, tak jsem schytal přímej zásah mezi voči. Jako kdybych dostal přes tlamu ibiškem, to vám povidám. Tak vylezu, napůl slepej, a řikám mu: ,Ty debile, to ti to nevadí?‘ A víte, co mi řek? Prej: ,Já si sedám‘. Sedá si při chcaní. Kam ten svět spěje,“ kroutil hlavou taxikář.

„Ale jak znám tu Evropskou unii, jo, tak se beztak vsadím, že za pár let slavnostně voznámí, že tydlecty všechny vantáče jsou rakotvorný a chcát se musí výhradně vsedě, jakože kvůlivá rovnoprávnosti. No, nic. Poslední závora pane, a jsme tam.“

„To se skoro vsadím, že ne.“

„Prosim?“

„Že se nezakážou.“

„Jo, pane, japa vy mi to můžete zaručit.“

„To nemůžu, to je fakt. Ale můžu vám slíbit, že já pro to ruku nezvednu.“

„… ?!!?“

„No, kdyby se o tom hlasovalo v europarlamentu. Ve Štrasburku,“ pousmál se muž, když vystupoval z auta před Terminálem 2.

KAROLÍNA (K)

Koukala na tu žlutou zvadlou slupku se směsicí úžasu a znechucení.

„Další? Mein Gott,“ procedila mezi zuby.

Jestli na něco v mateřství nebyla Karolína připravená, tak to bylo právě množství banánů v různém stádiu rozjedenosti, které se s příchodem potomka začaly v bytě objevovat. Sebrala banánové torzo z konferenčního stolku, a roh, kde si do rána nepovšimnuté poleželo, otřela rukávem. V kuchyni pak banán skrojila na prkýnku tak, aby konec byl aspoň rovný a neoblemcaný, a slupka okolo nepovlávala. Žlutý pahýl pak přidala do plastové růžové misky na lince k dalším třem s podobným osudem, v různém stadiu zhědnutí.

„Nedáme to spíš do ledničky?“ ozvalo se jí za zády.

Lukáš. Kudrnaté, hrubé blonďaté kučery mu trčely do všech stran, jako zatím vždycky po ránu za posledních zhruba pět let, co jsou spolu. Úplně nevinný dotaz, nad kterým by se obvykle ani nepozastavila. Obvykle. Jenže, co to je, to obvykle? To, když byli ještě jen sami dva? Před mateřskou? Jenže to už není žádné obvykle, teď je poslední dobou právě spíš obvyklé, že jí v podobných situacích píchne pod žebry. Zapomněl? Zase? Ne, on to fakt neví.

„Zlato, když to bude studený, ona to nebude jíst, pak,“ řekla mu a snažila se u toho tvářit co možná nejneutrálněji.

„Kdybys nebyl furt v luftě, a taky bys ji měl občas na starost, tak bys to dobře věděl,“ pomyslela si, ale neřekla to. Protože nechtěla dělat dusno.

A protože Lukáš není žádnej blbec, je to skvělej chlap, kterej svoje dvě holky, jednu velkou a jednu malou, zbožňuje nade všechno. Tím si byla jistá nejen ona, ale i bez výjimky celé její okolí. Takže Karolína tenhle dodatek vyhodnotila jako úplně zbytečně jedovatý. Navíc v tuhle hodinu. Bylo sotva šest.

„Tak se to vždycky chvíli před tim vyndá, ne?“ promarnil Lukáš šanci dál to nekomentovat.

„Se to?“

„Co?“

„No říkáš, že se to vyndá. Z lednice. Ale ve skutečnosti tím myslíš mě.“

„Ale houby, já to klidně vždycky vyndám, vždyť je to vteřina.“

„Jenže tady nejde o to vyndat načatý banány z ledničky.“

„No, to koukám,“ usměje se Lukáš, naštěstí pro vývoj klopotné kuchyňské konverzace spíš zmateně, než vytočeně.

„Takže v případě banánů v lednici a jejich teploty, a toho, který subjekt je povinován k jejich vyndavání a zastamdání, ve skutečnosti nejde o to, kdo je tam umístí a následně vytáhne?“ vylíčil s ironickou dikcí, jako kdyby popisoval zapeklitou kriminální kauzu.

Zakončil to tím, že jí lípnul pusu do vlasů, aby bylo jasné, že si dělá srandu.

Což by samozřejmě fungovalo. Obvykle.

Jenže Lukáš toho spoustu nevěděl. Netušil, že dneska v noci k malé vstávala pětkrát, místo tří standardních probuzení. Takže je o dva přerušené spánkové cykly podrážděnější. A že za jedno z těch dvou probuzení sám může, protože zachrápal tak silně a v blbý okamžik, že to malou Máju vzbudilo.

A hlavně si tak nějak nevšiml, že Karolína jede na rezervy už přesně 693 dní. Na jaře to budou dva roky. Což si právě předešlou noc spočítala, když po tom mimořádném poplachu mezi druhou a třetí ráno nemohla zabrat, a koukala do stropu.

Mohla mu samozřejmě pusu oplatit, usmát se a změnit téma, nebo zapřemýšlet, co si dá k snídani. Exit z téhle lehce nekomfortní autostrády emocí byl na dosah. Jako mohla by, no. Jenže dneska nebyl ten den.

„Tady fakticky nejde o to, vyndat banán z lednice,“ zabouchla šuplík s košem, do kterého vyhodila slupku.

„Tady jde o to, vyndat ho aspoň půl hodiny před tím, než ho malá bude chtít jíst, aby měl dejme tomu pokojovou teplotu. To ale nikdy pořádně nevíš, kdy bude. Takže místo toho, aby dojedla třeba nějakej ten načatej, zase načínáme nový, další, perfektně celistvý banán. Kterej, voila, opět nesní celej, a jednoho dne nás tak zavalí zbytky banánů. Teda ne nás, mě. Protože já jsem tady s těma podělanejma banánama celej den, na rozdíl od tebe. Proto bych je ráda dávala sem, jako je sem už zhruba rok a půl dávám, od tý doby, co jsme začali s příkrmama,“ vysypala ze sebe s kadencí psacího stroje.

A mezitím, co pod tekoucí vodou oplachovala plastové prkýnko, zalitovala, že v mluvené řeči nejde odlišit tvrdé a měkké i ve shodě podmětu a přísudku. Protože by vlastně ráda řekla ‚začaly‘, jako ona a malá Mája. On se na prvním jídelníčku své dcery nepodílel nikdy nijak, takže si to měkké i na konci slovesa ani nezasloužil.

V hlavě se jí pak přehrávaly možné scénáře toho, co asi bude následovat. Konverzace se teď podle ní mohla vyvinout asi třemi způsoby. Hned ve chvíli, kdy z ní vyletěla slova ‚na rozdíl od tebe‘, ji až zamrzelo, jaký faul to vyplodila.

Samozřejmě, že musí Lukáš chodit do práce, vždyť je teď všechny živí. Tak co má asi tak dělat, logicky nemůže být doma celý den a sdílet strasti každodenního rodičovství.

Takže kdyby se na ni obořil, že se těžko může rozpůlit, a peníze se nelíhnou na účtě, nemohla by toho moc namítat.

Druhá možnost byl oblíbený povzdech, že kdyby bylo na něm, klidně by si to s ní vyměnil. To ji zpravidla naštvalo ještě mnohem víc.

No, a do třetice je tu pořád ještě varianta, že se tomu zasměje a bude to považovat za brilantní ironický humor. Dyť jde, proboha, o banány, že jo.

„Cha, to je dobrý,“ slyšela od jídelního stolu, kam si Luky před chvílí donesl hrnek s kafem.

„Co konkrétně?“ otočila se k němu s lehkou úlevou Karolína.

Žádná hádka nebude. Má skvělýho chlapa, kterej chápe, že mateřská není vždycky jako z instáče. Na banány sere pes. Jde jen o princip, o to, že jsme rodiče oba dva, a tak přece oba máme vědět, co naše dítě rádo jí, a co ne. Určitě to pochopil.

„Vědci v Brně vypěstovali maso na bázi mikrořas. A první koment pod tím prej, že to není nic novýho, s tím experimentujou v hladovým okně na nádru už od roku 2003“ pobaveně čte Lukáš a dál scroluje po displeji telefonu.

Karolína na něj vrhla takový ten pohled, kdy se prostor mezi očima a obočím, v mžiku zvětší asi na osminásobek původních proporcí. Evidentně existuje ještě varianta číslo čtyři. Vůbec ji neposlouchal. Taky řešení, no. Až budu mít někdy nějaký opravdu velký tajemství, který nikdo nesmí slyšet, řeknu ho svému muži.

„Maa. Maaaaa! Mamaaaa!“

Ranní moment partnerské lásky, něhy a porozumění prořízne charakteristické volání od postýlky. Mléčná siréna.

„Tak, zlato, pa, já už vyrazím, ať stihnu nakládku. Užijte si to tu dneska,“ sbírá se pomalu od stolu živitel rodiny.

Good morning, sunshine.

LUKÁŠ (L)

Rychle popadl bundu, telefon a tenisky, a obout se tentokrát rozhodl až na chodbě. Zaprvé proto, aby ho malá Majdalenka neviděla odcházet, což vždycky způsobí velký brečení. A zadruhé kvůli tomu, že jestli se nechce u nakládání zaseknout na bůhvíjak dlouho, je sakra dobrý přijet do skladu včas.

Zavřel za sebou, jak nejtišeji dokázal, seběhl po schodech do přízemí. Když se za ním zacvakly vchodové dveře, a vyšel do ranní tmy, teprve mu došlo, jak zase mrzne. No jo, klasika. Svátky propršely, a teď stopro bude sněžit týden v kuse.

Zahnul až k parkovišti na druhé straně sídliště, protože když se včera večer vracel z práce, neměl už kde zaparkovat. Přijel holt mezi posledníma; kdo neurve plac do sedmi večer, stojí na hanbě. A on se vrátil až v deset.

Vypadá to, že dneska si bude muset kancelář i oškrábat. Kancl byla přezdívka jeho druhého, pracovního auta. Bílého Fiatu, s logem obřího Knedlíku. Rád by řekl, že služebního auta, ale to se říká jenom v případě, kdy vám káru platí firma. Kdežto Lukáš tomuhle populárnímu on-line supermarketu za pronájem auta musel platit sám.

Ale nevadilo mu to. Věděl, že když bude kmitat, vydělá si tolik, že se lidem, co jsou teď možná právě na cestě do toho svýho vyhřátýho kanclu, o takový výplatě může jenom zdát. Olítaný Doblo byl takovou jeho permicí do klubu kurýrů. Jezdil takhle už přes rok, začal v podstatě hned potom, co se narodila malá.

Nastartoval, pustil fukar na přední sklo a pohledem hledal škrabku na námrazu. Nebyla na sedadle spolujezdce, v kastlíku, ani v přihrádce jeho dveří.

„Sakra,“ prohraboval obvyklé skrýše ještě jednou dokola.

Nakonec sáhl do náprsní kapsy pro telefon, aby si jím posvítil. Místo toho mu ale padl zrak na karty, které měl zastrkané v pouzdře spolu s telefonem. Aby si nemusel vybírat mezi občankou, řidičákem a kreditkou, vzal pro jistotu všechny tři najednou, aby mu některá z karet při seškrabávání vrstvičky ledu nerupla v ruce. Poslední, co by se svou pracovní dobou potřeboval, by byla návštěva jakéhokoliv úřadu. Mezitím už námraza trochu povolila, takže kartami stačilo přední sklo jen trochu ošmrdlat, a bylo hotovo, zbytek zvládnou stěrače za pomoci toho modrého zimního absinthu v ostřikovači. Zběžně koukl na hodinky. Za pět půl sedmý, nejvyšší čas.

„Jestli chytnu ještě závory v Rudný, tak to fakt nestihnu,“ blesklo mu hlavou.

Hodil karty do náprsní kapsy, bundu zapnul a odbrzdil ručku, aby mohl vycouvat.

Objel blok, aby se dostal na panelovou cestu, která spojovala sídliště s civilizací. Automaticky koukl do oken jejich bytu, kde se svítilo v kuchyni.

Představoval si, co asi teď holky dělají. Malá určitě už sedí v židličce, Karolína ji krmí voňavou kaší a sama pije kafe. Do toho jejich přemotivovaný toustovač vystřeluje krajíce přes půl kuchyně. Musel se při té představě zasmát. Měli ten krám už celou věcnost, většinou fungoval dobře, ale někdy na sebe nečekaně strhnul pozornost olympijským výkonem ve vrhu toustem do dálky.

Miloval tuhle ranní pohodu a uvolněnou atmosféru. Nejradši by ji takhle každé ráno neopouštěl. Zbožňoval Karolínu za to, že nic nehrotí, a ještě tím svým perfektně ironickým stylem všechno nakonec hodí do srandy. Jako třeba dneska, jak zase něco komentovala. Jen si teď zaboha nemohl vzpomenout, co to přesně bylo.

Když dojížděl k centrálnímu skladu on-line supermarketu Knedlík, začalo zrovna svítat.

ALENA (A)

Rychlovarná konvice divoce zabublala a cvaklo v ní, což byl jasný signál, že voda byla vařená. Charakteristický zvuk, který byl slyšet i z druhého konce bytu.

Alena však stála opřená o linku hned u ní, takže tuhle fyzikální akustickou ohlášku nijak nevyužila. Jednak si nedávno všimla, že s tím sluchem už to asi nebude jako za mlada. To když vařila brambory, ty vzkypěly, a ona si toho v ložnici u počítače ani nevšimla. Přitom to muselo syčet a prskat jako blázen, soudě podle té hnusné připáleniny na sporáku, která tam na ni pak čekala.

Drhla ji půl odpoledne, aby to Radimek neviděl. Už tak ji teď zbytečně moc pozoruje, jestli se o sebe dokáže ještě postarat. Jestli už z ní není senilní bába. A to by tak ještě chybělo.

No, a zadruhé stejně neměla nic kloudného na práci. Maily od Bohunky si přečetla hned ráno, a ten, kde byly takové mimořádně legrační fotky koček podbarvené hraním na saxofon, dokonce přeposlala dál asi osmi známým z adresáře. A Nebezpečné vztahy začínají až za tři čtvrtě hodiny. Kdepak, kam by chodila. Pěkně si tu na to kafíčko počká.

Zalila v hrnku se srdíčky dvě lžičky rozpustné, a zamíchala. Jacobs Velvet, to byla její značka. Pamatovala si, když ho kdysi úplně poprvé dostala od některého ze svých žáků, místo klasické bonboniéry za vysvědčení. Osmý div světa, už žádný lógr a zrníčka mezi zuby. Technický pokrok lidstva zhmotněný v šálku.

S kávou v ruce popošla k oknu v kuchyni a přitáhla si lehký béžový kardigan těsněji k tělu. Koukla na teploměr připevněný zvenku k rámu okna. Minus tři! No, to se podívejme. A zase žádný sníh. Zrak jí vylítl nahoru k obloze, kde se pomalu rozplývala bílá kondenzační čára za letadlem.

„Jak jinak, že. Sníh se vám nehodí do krámu, tak na nás zase sprejujete to svinstvo. To jsme to dopracovali,“ povzdechla si.

Živě si vzpomínala, jak jako malí celou zimu stavěli sněhuláky, a na saních se vzájemně se spolužáky tahali až do školy. To byly časy. Ne, jako teď. Však to dobře vidí, kdyby jen tady z baráku. Matky naloží děcka do obrovského auta, zapnou vyhřívání volantu, sedaček, skel a bůhvíčeho ještě, a odvezou je až před školu. A to teď už prakticky žádná pořádná zima není. To my jsme něco vydrželi, a jaká to byla ještě zábava.

Usrkla trochu kafe, a trochu poodhrnula záclonu, aby jí nepřekážela ve výhledu. Po chodníku před jejich domem procházela mladá bruneta s kočárem. Madlo držela uprostřed, v druhé ruce telefon, do kterého něco soustředěně ťukala.

„Nehorázný, ty dnešní matky. Místo na cestu čumí do telefonu, kdyby se radši věnovala tomu dítěti,“ povzdechla si v duchu. Dokonce tu holku poznávala, bydlí ve vedlejším baráku. A chodí takhle furt. Tyhlety by ty děcka snad ani neměly mít. Zrovna to teď nedávno bylo v televizi. Nějaká takováhle moderní matka telefonovala, nekoukala na cestu a kočár strčila přímo do silnice. Je to tak, lidi blbnou. Čím dál víc.

Kroutila hlavou, zatáhla zpátky záclonu a postavila hrnek na háčkovaný ubrus.

„Tak, co tady dneska máme,“ zamumlala, nasadila si brýle a otevřela první z časopisů, které včera ulovila v trafice. Kafe a zprávy, to říkal už kdysi její tatínek. Ten ke svému turku-smrťáku ze čtyř vrchovatých lžiček otevíral socialistické Svobodné slovo, nebo klasicky Rudé právo. Ruďas vycházející v obrovských nákladech (milion výtisků denně!) byl tehdá něco jako základní vybavení domácnosti, sušily se na něm houby a křížaly, strkal se do mokrých bot a nařezaný na obdélníčky pak putoval do finální destinace, kadiboudy na chalupě.

Přízvisko Ruďas pak nějak zůstalo i deníku Právo, ze kterého už formálně zůstala rudá jen barva loga. To si Alena ostatně kupuje dodnes. Ale jenom sobotní, k tomu je totiž TV program. A upřímně řečeno, samotné noviny už často jen tak prolistuje, moc ji to poslední dobou nebaví. Samá politika, ti šašci z vlády všude.

Radši si teď kupuje časopisy. Ne, ty drahé lesklé. Tam jsou samé modelky a reklamy na krémy za tři tisíce. Radši si vezme tři levnější, to je víc stránek ke čtení, plus nějaká křížovka. Chvilka pro tebe, Rytmus života, Na Kafíčko a bůhví, jak se to všechno jmenuje. Jak to má takové to žluto-červeno-bílé logo, je to sázka na jistotu, že se něco nového dozví, a bude v obraze.

Člověk se musí zajímat, co se děje. A taky recepty nějaké. Moderní! Tuhle třeba psali, že si má člověk dělat v zimě lečo z hlívy ústřičné, že to je úžasný antioxidant a celkově to posiluje imunitu.

No, a helemese! Tady to je zrovna taky, a celý článek. Zázrak přírody – dřevokazné houby v biomedu.

Alena si popostrčila brýle od špičky nosu blíž k očím.

„Chcete konečně udělat něco převratného pro své zdraví? Tento potravinový doplněk může vymazat z vašeho života bolesti a neduhy, které vás sužují už roky. Tajemství tohoto stoprocentně přírodního elixíru tkví v léčivé síle několika druhů hub, jako je například shitake, reishi, nebo hlíva ústřičná. Dřevokazné houby, které tradiční čínská medicína využívá i v boji proti rakovině. Investujte i vy do prevence a ochrany před devastujícími účinky volných radikálů. Investujte do sebe,“ hlásal první odstavec reklamního článku, který byl ale od ostatních redakčních textů v magazínu téměř k nerozeznání.

Alenu to přimělo přemítat, kdy si naposledy něco dopřála. Kromě toho, že si minule v Lidlu na cestu rozmařile koupila kafe do kelímku, si nemohla na nic vzpomenout. Její self care, jak se tomu teď moderně říká, se smrskla na instantní kapučíno za 12 korun.

Přitom to taky píšou všude, jak je důležité, aby se člověk věnoval sám sobě a staral se o sebe. Tím spíš, když jde o zdraví. Zdraví je priorita. A po tom všem cukroví a salátu by se teda očista organismu hodila. V tom si ale vzpomněla na Radimka, jak se minule rozčílil, když jí na lince našel piksličku s takovou tou zdravou cholerou. Nebo chlolerou, nebo jak se to zelenisko jmenovalo.

„Jestli se nutně potřebuješ ládovat řasama, setřu ti nějaký ve firmě v akváriích,“ řval na ni z chodby až do obýváku.

„Když už něco takovýho někde objevíš, tak proboha aspoň nejdřív zvedni telefon a zavolej mi, anebo se aspoň koukni na internet,“ kladl jí na srdce.

A Alena přece není žádná nepoučitelná stará bába. Vždyť byla, proboha, pedagog! Bude moderní, chytrá a vyhledá si o tom nejdřív dostatek informací. Složila časopis pod paži a vyrazila do ložnice k počítači tak rychle, až jí pantofle mlaskaly.

LÁVIK (L)

Odemkl jim dveře bytu a do koupelny hned postavil dárkovou papírovou tašku napěchovanou jetými khaki tričky a ponožkami.

Do práce už dávno nejezdil z domu v uniformě, ale v civilu, a do maskáčů se převlíkal až v kanceláři. Bylo to už pro něj po dvaceti letech služby zkrátka něco jako montérky. A jestli Lávik něco nesnášel, tak to byli křupani s igelitkama, proto i špinavé prádlo z práce domů vozil zásadně v nějaké papírovce, kterou doma našel. Tentokrát to byla jakási vánoční se sobem.

Z koupelny to hned vzal do kuchyně, kam na linku postavil dvě porce kuřete po sečuánsku. Z místní restaurace Šťastný výhonek.

Ve skutečnosti nevěděli, co název restaurace znamená, jednou to ale Lávik řekl ze srandy, a Stáňa se tomu smála tak, až několikrát chrochtla, takže se to vžilo jako krycí název pro všechny číny v okolí. Které teda vlastně provozují Vietnamci. Proto to jídlo není tak ostrý. Teda prej. Dělaj nám to tady takový počeštěný všechno. Lávik často uvažoval, jestli náhodou kung pao už není soudobým tradičním českým pokrmem, stejně jako kebab. Klidně by to ale bral. Na knedlíky ho neužilo.

„Tatí, já zapomněla v autě ten pórek do školy,“ plácla se do čela Žofka, která si přitom už sundala boty a vzorně je uklidila do botníku.

„No jo, no,“ podíval se na svoje nohy, stále ještě obuté.

„Tak já ti tam skočim. Aspoň vyhodim sklo a plechovky, už je to tu zas jak na smeťáku ta chodba. A na co to vlastně máte?“

„Do výtvarky, prej na razítka, nebo co,“ odvětila Žofka a metelila k televizi.

„Žádný kraviny z YouTube nepouštěj ale, za chvíli jsem zpátky.“

„Neboj, jenom zprávy,“ odpověděla.

No, to je možná ještě horší, pomyslel si v první chvíli.

„Tak aspoň počítej, kolikrát bude ‚pan Karel‘,“ instruoval ji potutelně.

„A máma tam nebude dneska?“

„Dneska nevim, zlato. Každopádně ‚Karel‘ je za jeden bod, ale máma za deset, tak to pořádně sleduj, jo? Klíče mám, hned jsem tu.“

„… zdražily v průměru o osmdesát haléřů na litr. Řidič Petr Vosáhlo si proto za plnou nádrž tentokrát připlatí,“ ozvalo se z obýváku.

„Jé, ‚pan Karel‘! Tati, už mám bod! A mluví to teta Julie!“ volala Žofka směrem k zaklapávajícím se dveřím.

RADIM (R)

Naposledy zakvedlal šaltpákou, aby měl jistotu, že řazení vyhodil na neutrál, a pak s mohutným rachotem zatáhl ručku. Motor ale ještě nechal běžet, aby doposlouchal písničku v rádiu. Byl to takový jeho zvyk. Nebo spíš zlozvyk, ale osobně to považoval spíš za roztomilý rituál, než za něco negativního.

Dělal to takhle už přesně deset let, od té doby, co konečně hodil šéfovi v korporátu na stůl výpověď. V ten den si slíbil, že už nikdy nebude tak stresovat a spěchat, aby si nemohl doposlechnout pár oblíbených tónů, srovnat si myšlenky v hlavě a vzpomenout si alespoň na jednu věc, která se mu ten den povedla.

Dneska se musel poplácat po zádech za namontování zbrusu nových LED zářivek na deset nových akvárií. A díky tomu všechny nové přírůstky, které jsou na cestě z Brazílie, mají připravené pokojíčky.

Je léto, a všechno v pejči mám…, a tak si jointa dáme.

Je léto, a tak si zazpíváme…

Musel se pousmát při té ironii, že profesionální akvarista poslouchá cédéčko kapely Rybičky 48, navíc s názvem Léto, když venku zase chumelí.

Prstem cvrnknul do vyčpělého osvěžovače vzduchu ve tvaru jin a jang, pověšeného na zrcátku na gumičce spolu s růžencem, až se eklektická náboženská instalace roztočila. Kutnohorské reggae s pubertálním textem doznělo, Radim otočil klíčem a vypnul motor zelené Fabie, přezdívané pistácie.

Přes dlouhé prošedivělé vlasy stažené do culíku si přehodil kapuci svého vlněného svetru. Jakmile vylezl do ledové tmy, instinktivně nakrabatil čelo, jako kdyby snad znechucená grimasa člověka pomohla nějak zahřát.

Když šel od auta ke vchodovým dveřím, měl chvíli pocit, jako kdyby slyšel spoustu zvonků, nebo rolniček. Zmateně se rozhlédl, protože si byl jistý, že na Mikuláše už je trochu pozdě. Spíš nějaká zvonkohra na balkoně. Nakonec ale zpozoroval, že se k němu blíží nějaká postava a cinkání se zesiluje.

Znal toho muže od vidění, bydlí tady v těch oranžových řadovkách. A táhne tři rachotící pytle. Jasně, flašky a plechovky.

„No, tak tenhle ochlasta si žádný předsevzetí asi letos nedával,“ pomyslel si, když se míjeli, a píchlo ho u žaludku při nepříjemné vzpomínce.

„To je stejně šílený, jak jsou ty svátky u nás spojený s alkoholem,“ v duchu se otřásl odporem a byl rád, že si na Silvestra s kolegou symbolicky přiťukli jen hrnkem kombuchy.

Když odemykal vchodové dveře, zhluboka se nadechl.

Máma.

Poslední dobou to s ní bylo nějaký horší.

Vždycky byla trochu svá. Ostatně, která úča je úplně normální, že. Ale teď si okolo sebe vytvořila takovou nějakou podivnou bublinu.

Vždycky, když teď přicházel domů, měl takové podivné mrazení v zádech, co zase bude.

A většinou bylo.

JIŘINA (J)

„… první rodina dnešní Výměny bydlí v pronajatém bytě na sídlišti v Chomutově.“

„Hele, pocém, už to začíná!“

Jiřina naposledy vyždímala mop a opřela ho do rohu koupelny, aby v chodbě nepřekážel. Než přijede Jeníček z práce, akorát ta dlažba uschne.

„Ahoj, já se jmenuju Petra, a jsem na mateřský. Tohle je můj manžel Pavel, ten jezdí kamionem. A spolu máme dvouletou Terezku a syna Matěje, ten chodí do třetí třídy.“

Jiřina nasype do misky brambůrky a spěchá k televizi.

„Počkej, jako dvouletý dítě, a ještě má plínky a dudlík, jo? Paňár jeden, tak to já jsem ty svoje cucáky teda takhle nerozmazlovala,“ komentuje hnedka první záběry pořadu.

„No, a hlavně podivej se, jak vypadá, slepice, to má snad hadry z Lidlu, ne,“ přisadí si sousedka Alžběta, která se vždycky na výměnu chodí koukat k nim.

„A ty vlasy, to se mi snad zdá, ztratila hřeben, ne. Ten chlap je každopádně vymaštěnej už vod pohledu. A ten jejich brloh, ty vole,“ dodá Běta a nabere si plnou hrst chipsů.

„Ten má dost,“ přitakala Jiřina, a stáhla si gumičku z platinově blonďatých prodloužených vlasů, které jí sahaly až po pás. Pak se natáhla ke konferenčnímu stolku a vzala z něj ajkosku.

„Můžeme hulit tady v obýváku, jo?“

„No jasně, dyť tohle nesmrdí.“

„Druhá rodina bydlí ve vlastním domku se zahradou nedaleko Brna…“

„A jéžiš, zas ňákej rotšíld, co se potřebuje v televizi pochlubit, jaký má prachy. No, a jednoho rozmazlenýho geniálního jedináčka maj, to je úplně typický,“ vyfoukla Jiřina kouř. Respektive neškodnou páru, jak tvrdí reklama.

„Hele, Jířo, a vemeš mě na ty nehty zejtra? Já jdu v pátek na sraz, a chtěla bych to milkyombréčko, ať tam mezi těma vidlačkama trochu vyniknu.“

„Jó, tovížejo, někam tě tam nacpu dopoledne. Ty kráso, koukej, malej génius se předvádí na housle. No, to by mě jeblo z toho vrzání,“ kroutí hlavou Jiřina.

„Strašný. Hele, a kde máš vlastně kluky?“

„Nevim, někde venku lítaj.“

„Že začíná sněžit zas, víš co.“

„No, tak jsou asi někde vevnitř,“ zasmála se Jiřina, až se rozkašlala.

ÚNOR

Čtyřicátého dne Panna Maria přinesla syna Ježíše do chrámu.

Evangelium sv.Lukáše (2, 22-38)

Únor bílý– ceny šílí! Přijďte si užít poslední vlnu povánočních slev!

Obchodní centrum Palladium

Suchý únor prodej alkoholu neovlivnil, vněkterých řetězcích poptávka dokonce vzrostla.

ČTK

L & S

Čím byl starší, tím víc chápal, proč kohouti začínají každý den řevem.

Dřív míval náročná rána, když na základně vAfghánistánu držel noční na radaru tři dny po sobě, nebo když skámošema vpátek večer obešli čtyři kluby avypili každej jedenáct tequil. Teď mu kpodobnému pocitu rozkladu fyzické schránky stačilo, když si na noc dal polštář pod hlavu špatným způsobem. Dnes ho navíc probudil charakteristický retro rachot pod balkonem. Hap, hap, hap, hap…

„To by mě strašně zajímalo, proč ten feng šulin zase nechává běžet motor pod oknama, to mi snad dělá schválně už,“ nakoukl pomuchlaný Lávik do kuchyně. Vršek od pyžama měl dokonce naruby, což ale k jeho vyoranému vzezření ladilo.

„Kdybys vpadesáti pořád bydlel smatkou, co si chce povídat, taky bys nespěchal domů. Ani znoční. Dobré ráno,“ dala mu Stáňa pusu na čelo.

„Takovej ekolog batikovanej… Chlapče, takhle tu planetu teda nezachráníš,“ pronesl ironicky Lávik, ašoural se pomalu ke stolu.

Stáňa mu rovnou nalila kafe, protože otázka, jestli si ho dá, byla dneska úplně nadbytečná. Ustolu už seděla Žofka, před sebou nakousanou palačinku arozložené noviny.

„Tati, tady píšou, že vroce 2036 bude konec světa. To bude jako povinný pro všechny?“

„Ukaž, kde to máš…“

„Tady. Konec světa se blíží, sjednoťme se! Říká pruská sekta.“

„Jo, tady. Ne pruská, ale proruská. To znamená, že to jsou nějaký pošahaní Rusáci. Takže buď vklidu, ti toho navykládají…“

„Takže nekončíme?“

„To, že někdo něco říká, nebo dokonce ipíše, nebo vykřikuje, vůbec ještě neznamená, že to tak je, Žofi. Musíš se na to vždycky podívat aříct si, kdo to říká, proč, co tím sleduje, jestli to říká ještě někdo další, jestli se to dá ověřit…“ vysvětluje od sporáku mezi obracením palačinek Stáňa.

„Tady píšou, že to je nějaké náboženské uhnutí.“

A& R