Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Anna-Lou Wetherley

Černé srdce

Z anglického originálu Black Heart,
vydaného nakladatelstvím Bookouture
v Londýně v roce 2018,
přeložila Lucie Gurrick

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz.

Redakce Jana Žofková
Korektura Jana Žofková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
První vydání, Praha 2018

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.

Copyright © Anna-Lou Weatherley, 2018
Translation © Lucie Gurrick, 2018
Czech edition © Metafora, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-404-6 (ePub)
ISBN 978-80-7625-403-9 (pdf)
ISBN 978-80-7359-579-1 (print)

Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, firmy, organizace, místa a události, kromě těch, které jsou veřejně známé, jsou produktem autorčiny fantazie. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je naprosto náhodná.

Pro Paula, navždy

„Neexistuje žádné protože, neboť tenhle moment prostě je a všichni jsme v něm polapení jako hmyz v kapce jantaru.“

–Kurt Vonnegut

KAPITOLA PRVNÍ

Vešla otáčivými dveřmi, vysoké podpatky jejích bot ťukaly po mramorové podlaze, jak kráčela okázalou vstupní hotelovou halou. Panoval tam shon. To jí vyhovovalo. Zaregistrovala recepčního za naleštěným oblým pultem a skupinu dobře oblečených japonských turistů, byznysmenů a bohatých hostů, kteří se motali kolem se svými značkovými zavazadly naskládanými na sebe. Perfektní načasování. Tohle byl přesně její plán. La Reymond, jeden z nejprestižnějších pětihvězdičkových hotelů v Knightsbridge, nabízel hostům možnost pozdního odhlášení pobytu, samozřejmě za tučný poplatek. Jeho exkluzivní klienty poplatky za takové výhody naprosto nestresovaly. V tomhle mumraji si jí pravděpodobně nikdo nevšimne.

Ke všemu venku lilo; další bonus. Lidi vždycky mají co dělat sami se sebou, když je mokro. Bojí se, aby jim déšť neponičil drahý účes nebo oblek. Límec svého pláště značky Burberry si vyhrnula už venku, teď z ramen smetla pár kapek vody. Kráčela přímo k výtahům, dávala si záležet, aby na mokré mramorové podlaze neuklouzla. Zase se ukázalo, jak jsou její lakovky na jehlových podpatcích v takových podmínkách zrádné.

Vstoupila do výtahu, zlehýnka se usmála na spolucestující, než se k nim otočila zády a ve třetím patře vyklouzla ven. Poté vyšla ještě dvě patra po schodech. Penthouse apartmán 106. Zazvonila a naslouchala, jak zvedá své hřmotné tělo, aby jí otevřel.

„Zdravím tě, Méďane.“ Vstoupila do místnosti, kabelku hodila na obrovskou oválnou postel a rozhalila plášť. Okamžitě zaregistrovala kbelík s ledem, ve kterém se chladila láhev Krugu, a malou, světle modrou krabičku od Tiffanyho s bílou mašlí na jednom z načechraných polštářů. Na tenké, šedesátipalcové obrazovce potichu běželo porno. Černé šaty a plášť svlékla prakticky jediným pohybem. Odložila je na hedvábím čalouněné křeslo. Luxus, šlo jí hlavou.

„No, pěkně vítám, Zlatovlásko,“ oči se mu rozšířily, když pohlédl na její drahé prádlo. Pro dnešní příležitost jí všechno osobně vybral u Agent Provocateur. „Vypadáš… senzačně.“

Smyslně si popotáhla krajkovou punčochu.

„Musím říct, že máš dokonalý vkus,“ obdivovala sebe sama ve velkém zrcadle. „Nejvíc se mi líbí, jak mi ta šněrovačka stahuje pas, a ty kalhotky s dírkou...“ Letmo na něj pohlédla. „Ty prasáku, čuňáku, Méďane...“ Sledovala, jak se rozvaluje na posteli a po tučné tváři se mu rozlévá úsměv. Jeho váha v jemných prostěradlech vymáčkla obrys. Byl téměř nahý; břicho se mu valilo přes obtažené spodky.

„Sundat!“ Okamžitě rád poslechl. „Bublinky?“ Natáhl se pro láhev. „Mám pro tebe dárek.“ „Až potom.“ Zatlačila ho zpátky na postel a obkročmo na něho usedla. „Mhm, Méďane, už jsi úplně tvrdej,“ zavřela oči a začala jemně vzdychat, poté, co ho nechala do sebe proniknout. „Jenom pro tebe, andílku, všechno pro tebe…“ Zasmála se, zvrátila hlavu dozadu a tvrdě přirážela. Bylo to jako na nafukovacím skákacím hradě. „Lásko, zpomal… já už … já už… budu...“ Pozdě. Spolu s téměř okamžitým orgasmem mu z obličeje pomalu mizely stopy extáze. Na čele se mu blýskaly kapičky nezdravého potu.

„Nezlob se, hrozně jsem tě chtěla.“

Málem vrněl blahem. Penis se mu scvrknul stejně rychle, jako mu předtím narostlo ego.

„Ty… ty jsi teda, máš vůbec ponětí, Zlatovlásko?“

Usmála se; jasně že měla.

„Dáme si ve vaně šampaňské?“

Sesunula se z něho a odběhla do koupelny. Nádhera, pomyslela si, když si prohlížela obrovskou zapuštěnou vanu a zlaté kohoutky. Pustila horkou vodu a váhala nad nabídkou drahé kosmetiky. Nemohla se rozhodnout mezi Jo Malone Lime Basil & Mandarine Bath Oil a L’Occitane Fig. Nakonec vybrala to první. Prozpěvovala si a lila sladkou, voňavou tekutinu do tekoucí vody.

„No tak, Méďane, kde je to šampaňské?“ volala na něj do ložnice a při tom se zahlédla v zrcadle. Pořád na sobě měla korzet a podvazky. Začala se pomalinku svlékat a sama sebe škádlila tou podívanou. „Perfektní teplota,“ oznámila mu, když nemotorně vtrhnul do koupelny, nahý, v ruce kbelík s ledem a šampaňským.

Nalil víno do dvou vychlazených skleniček.

„Mhm, božské,“ zavrněla, „šampaňské ve vaně, taková zvrhlost.“ Smotala si platinově blonďaté vlasy do drdolu a sepnula skřipcem. „Tak co, jdeš do vody, Méďane?“

Když ponořil do vody svou macatou postavu, hladina výrazně stoupla.

Opřela se o okraj vany, nohy si položila na jeho vystouplý pupek jako na polštář a zavrtěla prsty s perfektní manikúrou. Když usrkla ze sklenice, zahihňala se. Neohrabaně se chňapl za převislý špek. „Já vím, já vím, musím to shodit někde ve fitku. Už dlouho se na to chystám.“ Při tom se natáhl pro pralinku z dárkové bonboniery Charbonnel et Walker, kterou poslali se šampaňským. Tedy, ona ji poslala. Jednu slupnul a druhou podával jí.

„Pro mě ne, zlatíčko,“ pokrčila nos, „musím se hlídat.“

„Děláš si srandu, ne? Jsi úplně dokonalá.“

„Pro tebe, Méďane.“

Zasmál se, posedlý pohledem na ni. Z vody vykukovaly její tmavé bradavky a dráždily ho. Nechala svoje chodidla sklouznout níž po jeho břiše.

„Napsals ten vzkaz?“ Měla hlas jako sacharin.

„Vzkaz?“ Na chviličku vypadal zaskočeně. Slupnul další bonbon. „Jo, ten vzkaz, jo, mám to v tašce.“

S chlípným úsměvem jej masírovala špičkami nohou na intimních místech a vrhala na něj žádoucí pohledy.

„Zlatíčko, drahoušku, Méďane.“ Sledovala, jak mu hlava poklesla k rameni a jeho pohled ztěžkl.

„Bože, jsem úplně hotovej,“ vypadlo z něj, „nějak se mi motá hlava.“ Jak se prudce pohnul, aby se ze sebe pokusil setřást ten nepříjemný pocit, voda šplíchala až na podlahu.

„To bude tím výkonem, zlato. Měl by sis trochu zdřímnout,“ navrhla. „Před velkým finále se dej trochu do kupy.“

„Finále?“

Vzala do ruky mokrou žínku.„Umyju ti obličej, máš všude čokoládu.“ Chlácholivě na něj mluvila jako na malé děcko. Klekla si nad něj a žínku mu položila na ústa. Trochu vykulil oči, bylo mu tak zle, že nedokázal zvednout ani ruku. Pokusil se promluvit, hlas měl utlumený tím mokrým hadrem.

„Copak, Méďane? Nějak ti nerozumím. Co říkáš?“ Chytil ji za paži a stále se snažil něco říct, ale hlas se mu zpomalil, slova se slila a nebylo mu rozumět. Usmívala se na něj a zamrkala.

„Dobrou, Méďane.“ Hlava mu trochu ťukla o hranu vany, když se mu zvrátila dozadu. Spal. Konečně. Vzdychla, z ruky mu vzala sklenici se šampaňským. Najednou mu paže vyklouzla přes okraj vany. Bylo to skoro komické a musela se držet, aby nevybuchla smíchy. Smích ji ale rychle přešel, když si uvědomila, že tlusťoch začíná pomalinku sjíždět pod vodu. Zapřela tu horu sádla vlastním tělem a popadl ji vztek. To ten koupelový olej.

„Opovaž se, ty tlustej, zasranej Medvěde.“ Vyskočila z vany a pokusila se jej povytáhnout zezadu za podpaží. Byla to hrozná dřina; kromě toho, že byl úplně bezvládný, měl na sobě hromadu tuku a pořád klouzal zpět do vany. Nadávala, pak popadla z poličky jeden z těch měkoučkých ručníků a nacpala ho Méďanovi za záda. Splnilo to její očekávání, na chvíli se přestal posouvat a zůstal v polosedu; ale stejně musela jednat rychle.

„Tady čekej, Méďane, hned se vrátím.“

Nahá a mokrá spěchala do ložnice, adrenalin se jí rozléval do žil, štrachala ve své velké tašce, dokud nenašla, co potřebovala.

V koupelně pak uchopila jeho zápěstí a vertikálně jej prořízla jedním hlubokým řezem. Z rány okamžitě vystříkl gejzír jasně červené krve. Ustoupila, ale nebyla dost rychlá a sprška krve jí potřísnila obličej a hrudník. Do hajzlu! Sledovala ten výjev, fascinovaná, jak mu krev pumpuje z tepen a na vyleštěném mramoru tvoří působivou kaluž. Voda ve vaně se zbarvila rudě. Ve spěchu provedla stejnou operaci i na druhém zápěstí. Krev nevytryskla tak silně jako poprvé, ale to se dalo čekat, vždyť už částečně vykrvácel. Znovu odstoupila a prohlížela si své dílo, sledovala, jak z něj vyprchává život.

Další nával adrenalinu ji za chvilku probral z transu. S nevolí se na sebe podívala. Já vypadám. Sebrala z okraje vany žínku a vymáchala ji v umyvadle pod tekoucí vodou. Při tom pozorovala, jak prsty jeho nohou vykukují těsně nad hladinu. Když si byla jistá, že na ní nezůstala jediná viditelná stopa krve, spláchla žínku i se žiletkou, kterou vyndala z břitvy, do záchodu. Obešla krvavou kaluž, ale ještě jednou se podívala na scénu, kterou vytvořila. Pohled ode dveří byl snad ještě působivější, skoro jako ve filmu, pomyslela si. Krve bylo čím dál víc, pošplíchala zrcadlové dlaždice na okrajích vany a pomalinku stékala a kapala zpět do vody. Překvapilo ji, jak byla jeho pleť bledá v kontrastu s rubínovou barvou krve. Obrovské břicho vystupovalo vysoko nad hladinu, genitálie, sotva viditelné, se poklidně vznášely nadnášeny vodou. Hlavu měl zvrácenou dozadu v nepřirozeném úhlu. Vypadalo to, skoro jako by si zlomil krk. Oči měl doširoka otevřené a v nich výraz zoufalství. Jako by to tušil. Bylo po něm, samozřejmě. Byl to opravdu krásný pohled, dokonalý. Naklonila hlavu ve stejném úhlu, jako byla jeho, užívala si tu chvíli co nejdéle. Přemýšlela, že si na pokoj objedná nějaké jídlo, ale pak to zavrhla. Čím méně stop, tím lépe. Cestou domů si dá burger; nějaký luxusní, v tom novém bistru poblíž jejího bytu.

Do vysoké, štíhlé sklenice si nalila trochu vína a z tašky vyndala oblečení. Obyčejné černé kalhoty, tričko, kulicha, vysoké motorkářské boty a khaki bombera. Beze spěchu se oblékla, šaty a plášť pečlivě složila a společně s lodičkami uložila do tašky. Upravila si make-up; kouřové stíny a rudé rty. Docela punk, pomyslela si. Její rtěnka měla barvu vody v té vaně. Vyčesala si vlasy a ukryla je pod tmavou parukou s mikádem po ramena a ještě se před zrcadlem upravila, než si nasadila kulicha.

„Jde to,“ pochválila svůj odraz, když kontrolovala přeměnu. Usrkla vína, z okázalé kuchyně sebrala utěrku, navlékla si gumové rukavice a zahájila proces otírání všeho, čeho se dotkla. Přinesla si čistič ve spreji a při leštění si broukala písničku od Oasis, na jejíž jméno si nedokázala vzpomenout. Vůně čisticího prostředku jí připomněla dům její matky.

Když bylo uklizeno, otevřela balíček s dárkem, který jí koupil. „Hmm,“ vyndala z krabičky náušnice a prohlížela si je na světle. Obdivovala, jak se jí blýskají mezi prsty. „Moc hezké, díky, Méďane,“ šeptala si, když si z uší vyndávala malé zlaté kroužky a místo nich vložila diamantové pecičky. Usmála se na sebe do zrcadla a stáhla si dozadu vlasy, aby mohla náušnice pořádně prozkoumat. Dopila a nalila si ještě půlku skleničky, přičemž všechno brala do rukou opatrně ubrouskem. Znovu prošla celé apartmá, ověřila si, že tu nezůstaly žádné viditelné stopy po Zlatovlásce. Sice se ze všech sil snažila se ničeho příliš nedotýkat, ale pečlivost se jí určitě vyplatí. Nikomu nechtěla nic ulehčovat. Zkontrolovala koupelnu. Nepoužila záchod, neutřela se do ručníku. Žínka a žiletka zmizely v odpadu. Preventivně raději znovu otřela všechny povrchy, obzvlášť se soustředila na umyvadlo, kde ze sebe smývala krev. Prohledala podlahu, jestli na ní nejsou vlasy, kousíčky laku na nehty nebo kůže. Nakonec byla sama se sebou dost spokojená. Nenechala po sobě žádnou stopu.

Ještě jednou na něj pohlédla, jak si tam hověl na dně vany; už nekrvácel a buclatá levá paže visela bezvládně přes hranu vany a druhá paže byla ponořená v rudé vodě. Na rukách a zápěstích už se krev srážela a její ostrůvky měly barvu lilku. Oči měl stále otevřené a ji na okamžik napadlo, že by mu je zatlačila; takové hezké gesto na rozloučenou. Jako poděkování za dárek, co jí koupil. Nakonec vzala rozum do hrsti a neudělala to. Tak jako tak, měla dobrý pocit z toho, že netrpěl. Arzen, který snědl v pralinkách, mu velmi rychle odrovnal většinu orgánů. Jo, ta čokoláda! Hamižný, nenasytný Méďan. Z krabičky ve tvaru srdce vzala poslední dva bonbony, zamotala je do toaletního papíru a spláchla do záchodu. Krabičku vrátila tam, odkud ji předtím vzala.

Vypila poslední hlt šampaňského, sklenku odnesla do kuchyně a pečlivě ji umyla horkou vodou a prostředkem na nádobí. Než ji položila zpět do nádoby s ledem k napůl vypité láhvi Kruga, pečlivě ji vysušila utěrkou. Taková škoda, napadlo ji. Možná si po cestě domů koupí k tomu fajnovému burgeru vlastní láhev. To jí něco připomnělo; začala hledat jeho peněženku a našla ji ležet na nočním stolku vedle rolexek. Bylo v ní skoro pět set dolarů. Vzala si dvě stě třicet. To byla její taxa. Nikdo ji nemůže nařknout ze zlodějny. Pak kufřík. Otevřela ho bez problémů. V ten moment pocítila ke svému Méďanovi skutečné emoce. Původně počítala, že ji zámek kufříku pořádně potrápí. Méďane, zlatíčko. Prolistovala papíry a konečně našla ten vzkaz.

Byl napsaný tak, jak ho požádala. Vyndala jej z kufříku i s luxusním stříbrným perem. Bosky došla do koupelny, zdvihla mu paži a pero vložila mezi palec a ukazovák. Prsty silně zmáčkla. Papír se vzkazem pohodila poblíž vany a pero položila na něj. Hodiny v chodbě ukazovaly 15:45. Byla v apartmá jen pětačtyřicet minut z hodiny, kterou si stanovila na svůj úkol. Měla radost, že všechno zvládla v časovém limitu.

Ale nezapomněla na něco? Měla špatný pocit, že ano. Chviličku se zastavila a v duchu všechno znovu probírala. Žiletka! K sakru! V duchu si nadávala. Z taštičky na make-up vytáhla novou a vrátila se do koupelny. Než se pokusila mu břitvu vložit mezi palec a ukazovák, namočila ji ve srážející se krvi na podlaze. Jeho prsty už samozřejmě dávno nebyly schopné ji sevřít. Při třetím pokusu zaklela a vzdala to. Sledovala, jak mu drží na prstech a pak padá do kaluže krve. To by mělo stačit, usoudila. Vrátila se do pokoje, sundala latexové rukavice a vložila je do tašky. Naposledy se rozhlédla a v duchu si znovu prošla všechny kroky. Na nic nezapomněla, nic nepřehlédla. Z tašky vytáhla malého medvídka a hodila ho na postel. Popadla tašku, obula si boty a rukou obalenou rukávem bundy otevřela dveře. „Adiós, Méďane,“ zašeptala, když za sebou zavírala. Cedulku „Nerušit“ těsně předtím pověsila na kliku zevnitř.

KAPITOLA DRUHÁ

Sebevraždy. To je riziko tohohle povolání. Asi si myslíte, že jako polda se s nimi setkávám neustále, ale i tak, vždycky mě rozhodí. Mám pro ně pochopení. Jak pro ty, kteří tak ukončí svůj život, tak pro ty, kteří tu po nich zůstanou. Věřte mi nebo ne, není to tak dávno, sám jsem nebyl daleko od podobně zoufalého činu. Srdce se mi sevřelo, když mi šéf, Ken Woods, zavolal.

„Našla se mrtvola v tom fajnovém hotelu na Knightsbridge. Hotel La Reymond. Nějaký bankéř v penthouse apartmá. Údajně je to Nigel Baxter, sedmačtyřicet. Vypadá to jako sebevražda.“

„Proč sebevražda?“

„Podříznutá zápěstí,“ pronese Woods bez emocí. „Pokojská ho právě našla v koupelně ve vaně plné krve.“

Zavěsím, otočím auto do protisměru a jedu tam.

Když dorazím do hotelové haly, pokojská pláče. Pochopitelně vypadá otřeseně. Za takový sračky jí tady neplatí dost peněz. Když už jsme u toho, ani mně ne.

„Já…. Já ho najít dneska ráno.“

Východoevropanka, ten přízvuk poznám.

„Jak se jmenujete?“

„Irena,“ popotáhne a utře si nos do rukávu.

„Ireno, mohla byste mi říct, jestli na dveřích apartmá visela cedulka ,Nerušit‘?“ Mluvím na ni pomalu a vlídně, jak to jen jde, chudák holka vypadá, že každou chvíli zkolabuje.

„Ne… ne, pane, nebyla tam. Já koukám… pak jdu vevnitř.“

Pokývám hlavou, poznamenám si pár slov. Vedle pokojské postává manažer a tváří se důležitě, ale možná mu křivdím. Vždycky si názor na lidi udělám moc rychle. To je další nepříjemný důsledek mé profese. Jmenuje se Martin Spencer. Pěkně nudné jméno pro tak načančaný hotel.

„Cena běžného dvojlůžkového pokoje v tomto zařízení se pohybuje kolem šesti set liber,“ sděluje mi, jako by mi ta informace k něčemu byla.

„Za noc?“

Podívá se na mě jako na blbečka.

„Za noc. Ano. A penthouse vyjde asi na tři tisíce.“

Obočí se mi přesune až na čelo. Za takovou pálku bych čekal, že mi postel ustele Angelina Jolie.

„Byl u vás pan Baxter častým hostem?“

„Ne,“ odsekne, „nejsem si toho vědom, ale máme širokou klientelu, detektive, a já neznám všechny hosty osobně. Podívám se do záznamů, jestli už tady někdy byl.“

To by se hodilo.

„Víte, jestli pan Baxter přijel sám?“

„Ano. Podle recepčního přijel sám a nikdo se nenahlásil jako jeho host.“

Pokojská vypadá, že se každou chvíli pozvrací. Raději se jí rychle zeptám, v kolik hodin vešla do pokoje, a ona se koukne na manažera, jako by ho žádala o povolení promluvit.

„Myslím… kolem jedenácté,“ říká nervózně.

Teď je 11:38. Baxterovo tělo hlídají dva strážníci, tak pokývám hlavou a zamířím k výtahu. Bože, doufám, že na nic nesahali.

Když vystupuju z výtahu, zapípá mi telefon. Ihned tuším, kdo by to mohl být, a nemýlím se: Shirley. Moje internetová holka. Potkal jsem ji online před pár dny. Už týden si posíláme kyberprostorem sladká slova. Většina ženských, co jsem potkal od té doby, co jsem začal se svým internetovým pátráním po štěstí bez Rachel (jestli ta možnost vůbec existuje), byla fascinovaná tím, že chodí s poldou. Vlastně s policejním detektivem. Některým to možná připadalo sexy. Ale našla se i taková, nebo možná dvě, které moje kariéra vyloženě vadila. Představa nekonečných hodin v práci, šicht a emocí, které jdou ruku v ruce s tím, jak makáte na vraždách, násilnících, pedouších a šmejdech z povolání.

Rachel moje povolání nevadilo. Věděl jsem, že s ní strávím zbytek života. Měla se stát matkou našeho dítěte. Našich dětí. Ale vzali mi ji. Byla tu, měli jsme krásný život, a najednou byla pryč. Konec. Hotovo. Ten sráč, co zmasakroval její motorku, dostal dva roky. Zabití z nedbalosti. Já a její rodina jsme dostali doživotí. Doživotí bez Rachel. A bez toho malého, co v sobě už deset týdnů nosila.

Vzkaz od Shirley si nepřečtu a ve chvíli, kdy vstupuju do pokoje 106, už o něm skoro nevím. Když vejdu, ucítím pach smrti a parfému. Mám silně vyvinutý čich. Rachel říkávala, že bych ucítil vrabčí prdnutí na deset kroků.

„Dobrý den,“ oba strážníci mi s úctou pokyvují, „identifikovali jsme tělo, na stolku byla peněženka s doklady,“ říká první z nich, muž.

„Dobrý,“ na to já a zběžně se porozhlédnu. „Dotkl se někdo něčeho?“

„Ne, pane,“ odpoví strážnice, „z forenzního už jsou na cestě.“

Přikývnu. „Dobrá práce.“

Apartmá je obrovské. Velké sedačky z bílé kůže, skleněné mísy s vyrovnanými zelenými jablky. Na zemi kobereček se zebřím potiskem a nízký skleněný stolek, na kterém leží otevřený kufřík. Nóbl kuchyňka s mega americkou ledničkou, takovou tou, jak umí vyrobit led, a se spoustou dalších fikaných elektronických hračiček. Vypadá to, že se nikdo ničeho nedotkl. Strážník mi ukazuje doklady Nigela Baxtera – jeho řidičák – a já si všimnu, že je registrovaný na adresu v Chelsea. Než si navléknu latexové rukavice, vytáhnu žaluzie, abych dovnitř pustil trochu světla a možná získal lepší náhled. Na nočním stolku vedle postele leží rolexky a na posteli malý medvídek. Ta postel je dost velká na pořádné orgie. A vypadá, jako by v ní někdo ležel, protože polštáře jsou trochu rozházené a na prostěradle jsou prohlubně. Na zemi vedle postele leží pánské spodky od Calvina Kleina. Vypadají, jako by byly svlečené ve spěchu.

Pokývnu na strážníka a jdeme spolu do koupelny. Baxter leží ve vaně, hlavu zvrácenou dozadu a ke straně, oči a pusu má otevřené. Levá paže přepadlá přes hranu vany je zakrvácená od zápěstí přes dlaň a prsty. Řez na zápěstí vypadá hluboký a já registruju, že byl veden vertikálně. Je nahý. Na dlaždicích vedle vany je spousta krve – kapky, cákance a stříkance, bezpochyby z tepenné exploze poté, co ji on sám, nebo někdo jiný prořízl. Z rudé koupele morbidně vyčnívají jeho palce u nohou, které už začínají promodrávat.

„Cítím tu parfém,“ řeknu strážníkovi. Slyším, že přijeli lidé z forenzního, tak jim jdu předat info.

„Místnost zapečeťte, zajistěte všechny jeho věci a toho medvídka, předtím všechno samozřejmě vyfoťte. Jasný? Vyšetřování bude standardní.“ Zaváhám. Někde hluboko v podvědomí mi slabý hlásek říká, že jsem něco přehlédl. „Jo, a hledejte otisky prstů, jo?“

Baba z forenzního se na mě překvapeně podívá. Dobře ví, že u sebevraždy se otisky prstů běžně nehledají.

Dorazí zdravotníci, tak nechám strážníky, ať si s nimi poradí. Potřebuju to celé nějak probrat. Na zemi vedle kaluže krve leží dopis, stříbrná propiska a břitva – obyčejná, pánská, jedno ostří. Je skoro celé od krve. Nařídím lidem z forenzního, aby to uložili. Na papíru je napsáno: „Moje nádherná lásko, je mi to líto, prosím, odpusť.“ Prázdná krabička od bonbonů ve tvaru srdce leží opodál. Technici ji založí ke sbírce ostatních věcí.

Prohlížím podrobně koupelnu a všimnu si, že na kovové tyči na ručníky visí jenom jedna osuška. A jen jedna žínka. Závan parfému mě znovu uvede do zvláštního napětí. Znám ten pocit. Je to povědomá vůně, tak mě napadne, jestli ji nepoužívala Rach. Nebyla zrovna holčičí typ, nebyla rozmarná a náročná, ale stejně byla ženská se vším všudy, i když nosila bikerské kalhoty. A milovala parfémy. Do smrti si neodpustím, že jsem jí jich nekoupil víc.

Prohlédnu všechnu kosmetiku v koupelně a napíšu si poznámku, že se musím zeptat personálu, jestli tu něco nechybí. V koši nic není.

Koronerka Vic Leytonová prohlíží tělo. Mám tu babu dost rád. Je trochu pošuk, ale milá a vtipná. Jo, a fakt dobrá v tom, co dělá.

„Kdy tak odhaduješ dobu úmrtí, Vic?“

Trošku pokrčí rameny na pozdrav. Tím gestem dává najevo, že by se se mnou raději viděla kdekoli jinde než nad mrtvým tělem.

„Odhaduju tak někdy mezi druhou a pátou včera odpoledne.“

Pokývám hlavou.

„A co si o tom myslíš?“

„No, těžko říct. Je jasný, že ten chlápek, nebo ať už tohle udělal kdokoli, to myslel sakra vážně. Řezy jdou vertikálně.“

„Vertikálně?“

„No jo, tak se rozřízne větší kus žíly, takže vykrvácíš rychleji. Navíc je skoro nemožné krev zastavit stlačením. Pokaždé si prořízl tepnu, jak se tak na něj dívám, ale jak se zpívá v tom songu, první zářez byl nejhlubší.“

To mě pobaví. Stará dobrá Vic. I v takové mizerné chvíli dokáže udělat fór.

Zdravotníci vyzvedávají tělo z vany. Chudák chlap. Pak si všimnu, že má za krkem ručník. Skoro to vypadá jako nějaká opěrka. To nesedí. Proč bych si dával za záda opěrku, když bych se chystal spáchat harakiri?

Nechám je dělat jejich práci a vrátím se do pokoje. Ucítím závan čisticího prostředku. Tady už se uklízelo. Registruju kbelík a láhev šampaňského, takové to magnum, mega láhev, jak se z nich polévají závodníci formule jedna, když vyhrajou. Vždycky mi to přišlo hrozně vulgární. Takové chvástání nekonečnou prachatostí. Na kuchyňské lince s mramorovou deskou stojí osamělá sklenka a v ní trocha toho vína. Druhá sklenka vypadá netknutě a leží v kyblíku spolu s láhví bublinek.

Pomalu si dělám závěr: primitivní dopis na rozloučenou, ze kterého nevyplývá nic jiného, než proč sám sebe Nigel Baxter ve vaně otevřel. Objednal si mega láhev šampaňského a snědl bonbonieru – poslední večeře? Na posteli medvídek, ručník za zády, voda ve vaně navoněná parfémem a úklidový prostředek, jako by to místo někdo celé omyl. Na první pohled to vypadá, jako by byl pan Baxter celou dobu sám a rozhodl se se sebou skoncovat tím nejbrutálnějším způsobem. Ale posmrtné vyšetření určitě přinese do věci víc světla. Musím si promluvit s pokojskou a hotelovým personálem o pár detailech, prohlédnout si záznamy z kamer. Ale… asi intuice nebo co… tuším, že Baxter nebyl sám. Za ta léta jsem se naučil nebrat tyhle pocity na lehkou váhu. Jak říkávala Rach, jsem „profesionální cynik“.

Telefon. Volá mi Woods.

„Mám tu Janet Baxterovou na výslech,“ říká. „Přišla nahlásit, že její muž, Nigel Baxter, je nezvěstný. Můžeš se tu zastavit?“

Uvnitř se mi všechno sevře. „Ano, pane. Jsem na cestě.“

Sakra, jak já ty sebevraždy nenávidím.

KAPITOLA TŘETÍ

Janet Baxterová vypadá asi tak jako ženská, která se skoro po dvaceti letech manželství dozvěděla, že se její manžel oddělal. Kulatý obličej, nateklý a červený od pláče, a ona se potácí někde mezi šokem a totální hysterií. Je mi jí líto; taky jsem si tím prošel a není to žádná legrace. „Můžu vám donést kávu nebo třeba čaj?“ Odmítne. „Mohu vám někoho zavolat, Janet? Chtěla byste, aby tu s vámi někdo byl?“ Nikoho nechce.

„Nigel by tohle nikdy neudělal,“ škytá a popotahuje cípy kabátu, jak se snaží sama sebe uklidnit. „Máme dvě nádherné děti, mladší zrovna nastoupila na střední a starší maturuje… Děti byly jeho život. Žil pro nás. Byl šťastný… to nepřichází v úvahu… můj Nigel by si nikdy život nevzal!“

Snažím se toho říkat co nejméně a nechám Janet mluvit, nebo štkát, nechám ji vyplakat a zbavit se aspoň trochu toho utrpení, frustrace a bolesti, která jí viditelně zmítá jako tornádo. Je jasné, že to zatím nepobrala, je moc brzy. Zatím nevěří tomu, co si právě vyslechla, ale to přijde. Znám to. Je to k posrání. Ale nejhorší je, že skutečné utrpení ji teprve čeká.

„Janet, kdy jste manžela viděla naposledy?“

„Než včera odešel do práce, dal mi pusu na rozloučenou.“

„Všimla jste si něčeho divného? Něčeho, co by vás znepokojilo?“

„Ne, vůbec ničeho. Vypadal normálně. Měl dobrou náladu... prostě Nigel… ale když večer nepřišel domů... no, jasně že jsem zpanikařila. Nigel často cestuje, hlavně do Japonska, do Států, ale cesty jsou plánované a on mi o nich vždycky, vždycky říká,“ vychrlí. „Jsme spolu skoro dvacet let,“ z hlasu jí kape bolest, „a nikdy se nestalo, že by Nigel nepřišel domů, vždycky mi zavolal, když se někde zdržel.“

Kývám hlavou a ona stále mluví a naříká. Chtěli slavit dvacáté výročí a měla se sejít celá rodina.

„Místo toho,“ zavzlyká, „budu strojit pohřeb,“ a nakonec se totálně zhroutí.

Strážnice Jill Murrayová, která by mohla být Janetinou dcerou, se ji pokusí utěšit, ale vypadá to marně. Všem třem je nám to jasné. Janet vypadá jako milá, nenápadná ženská: baba ve středním věku, mamina v domácnosti, oddaná dětem a manželovi, sama sebe vždycky staví až na poslední místo. Je mi jí skutečně líto, protože oba víme – ačkoli to nikdo nevyslovil – že po dnešku už její život nikdy nebude stejný a všechno, co dosud platilo, se nezvratně změní. Nic takového si neplánovala, takhle to nechtěla.

Opatrně zvažuju, jak se jí zeptat co nejjemněji. Kéž bych se jí nemusel ptát. „Janet, napadá vás nějaké vysvětlení, proč si Nigel pronajal penthouse apartmá v hotelu La Reymond? Řekl vám o tom? Všimla jste si nějakých náznaků deprese? Víte, co mám na mysli, ztráta chuti k jídlu, nezvyklé chování, ztráta libida? Měl toho v práci moc? Měl nějaké finanční, rodinné nebo zdravotní problémy? Nepřišel o někoho, koho měl rád?“

Na všechno odpověděla rezolutním „ne“.

„Můj Nigel jídlo miloval a miloval svou práci, i když byla občas stresující, ale to je snad normální, ne?“

Mám ji za to rád. Pořád myslí na druhé. Ale teď se jí musím zeptat na něco, co se mi fakt nechce. Tahle otázka vždycky pošle kteroukoli manželku do ještě temnějších hlubin. „Janet, je možné, že měl Nigel aférku?“

Znovu se sesype, složí se přede mnou jako papír a skoro se mi před očima smrskne.

Stinné stránky téhle práce.

„Ne, ne, já myslím, že ne...“ Obličej jí zrudne. „Měli jsme šťastné manželství, detektive, ve všech směrech, ačkoli, no… řekněme, že už jsme měli hodně dávno po líbánkách.“

Pokývám, dokonce se mi podaří se trochu usmát.

„Opravdu jsme si rozuměli, málokdy jsme se hádali. Byli jsme šťastní.“

Řeknu jí o tom vzkazu na podlaze v koupelně a ona se rozbrečí ještě víc. Neřeknu jí o medvídkovi ani o šampaňském, o vůni parfému a o ručníku. Není nutné, aby věděla úplně všechno.

„Nevím, jak to řeknu dětem,“ zamumlá si sama pro sebe a zároveň i pro mě. Znovu pokývám hlavou a pronesu nacvičené fráze o psychologické podpoře rodin a obětí a požádám Jill, aby se postarala o vše potřebné. Akorát že jediné, co teď Janet Baxterová opravdu potřebuje, je to, aby se Nigel prostě býval neodrovnal.

„Chci, aby jeho počítač prohlédli na forenzním. Prošmejděte jeho telefon a do mrtě prolezte jeho program,“ nařídím týmu na místě činu. „Chci se ponimrat hluboko v Baxterově životě, zjistit o něm všechno. Co, nebo koho kryl? Zatím neznáme příčinu smrti, tak než to bude jasné, chci záznamy z hotelových kamer a komplet výslechy personálu.“ Kývají hlavami a potichu spolu probírají, co dál. Sebevraždy mají obvykle otevřený konec, ale kromě jeho naprosto přesvědčené ženy, jsou tu i jiné stopy, které mi říkají, že na Nigelově sebevraždě něco nesedí.

A já se opravdu nerad mýlím.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vyšla spojovacím schodištěm ke svému bytu ve čtvrtém patře, v ruce tašku s nákupem z West Endu. Utrácet peníze je nádhera. Zasloužila si to. Ještě se vezla na vlně adrenalinu, tak brala schody po dvou, energie, která jí proudila žilami, jí dávala pocit nekonečné síly, když se tašky ze značkových obchodů, které nesla v obou rukách, šoupaly po zdech podél schodiště. Za tři a půl hodiny utratila tři a půl tisíce u Gucciho, Victoria’s Secret, Selfridges, All Saints…

Vzrušení z toho, co se stalo v apartmá 106 v La Raymond, ji nabilo jakoby supersílou. Žasla nad tím, jak snadné bylo vzít někomu život, a nad tím, jaké zadostiučinění z toho pociťovala. Říkala si, že už to měla udělat dávno. Samotný fakt, že jí to prošlo, byl důvod k oslavě. Věděla, že prvních osmačtyřicet hodin bylo kritických, a ta doba už beze stresu uplynula. Tedy alespoň ji nic nestresovalo. Bylo jasné, že stopy zametla dostatečně dobře, a trošku si vyčítala, že o sobě kdy pochybovala. Úmyslně celé místo naaranžovala tak, aby to na první pohled vypadalo jako příšerná sebevražda, ale bylo jí jasné, že vyšetřování odhalí, že je to jinak. Podvědomě si to tak přála. Chtěla, aby to ty sráče nakoplo. Pečlivě po sobě smyla všechny stopy, ale představa, že poldové objeví, že Méďan byl zavražděn, ji vzrušovala.

Představovala si tu chvíli, kdy někdo, nejspíš pokojská, vešel do apartmá 106 a objevil tu hororovou scénu. Být svědkem něčeho takového je děsivé a jí ta představa, že takhle ovlivnila život někoho úplně cizího, udělala ještě větší radost. Méďanova žena teď bude mít fakt potíže. To jí bylo stoprocentně jasné. Svěřil se jí, že je ženatý a má dvě děti, skoro v ten stejný okamžik, co se potkali na internetu. Asi jí řekl i jména dětí a jak jsou staré, ale ona jen chviličku předstírala zájem a už si to ani nedokázala vybavit. Teď ji to štvalo, protože kdyby tušila, jak jsou staré, mohla si mnohem jasněji představovat jejich tváře pokřivené utrpením. Cítila, že by bylo správné, kdyby cítila nějakou lítost, výčitky svědomí, provinění, alespoň vůči rodině, která po něm zůstala. Tak by to přece vnímala každá lidská bytost. Ale její podvědomí bylo úplně prázdné, necítila nic. Jako by měla uvnitř temnou hlubinu. K podobným pocitům neměla přístup a jen si představovala, jaké to asi je něco takového prožívat.

Její emoce byly založené jen na vizuálních představách. Promítala si v duchu jeho ženu, plačící a zlomenou, jak se jí ta tragédie hluboce vrývá do výrazu tváře, jak sebe sama obviňuje. A pak si představovala jeho děti, najednou sirotky, jak matku chlácholí, všichni pláčou a truchlí kvůli otci. Kvůli takové sračce, vždyť byl úplně k ničemu! Přistihla se, jak se u svého snění usmívá. Teď si vlastně jeho rodinu představovala poprvé od chvíle, co ho zabila. Zabít. Líbilo se jí, jak to slovo zní. Tak nějak líp než zavraždit. Méďan byl vlastně taková oběť a jeho úmrtí v ní vyvolalo euforii, jakou nikdy předtím nezažila. Dokonce ani při svých předchozích úletech. Její repertoár byl plný deviací a perverze. Bylo to jako potrava pro duši. Živila tím hlad po něčem, co jí evidentně chybělo. Cítila se po tom tak lidsky, opravdově. Občas přemýšlela, jestli to takhle mají i ostatní. Morbidně žárlila na „normální“ životy jiných lidí a jejich schopnosti prožívat štěstí a vytvářet si kolem sebe pohodu.

Byla to součást její poruchy. Jako motor, který ji poháněl k tomu, že si své oběti snadno získala, omotala kolem prstu, ponížila a zničila. Ale ne dřív, než z nich vysála duši. Vyždímala z nich všechny dobré, radostné lidské emoce a prožitky, takže z nich zbyly jen zlomené, prázdné slupky. Jejich zářná existence byla minulostí. Krůček po krůčku se k myšlence vraždy blížila už dlouho. Nejdřív to byla jen temná, zákeřná, rostoucí fantazie. Postupně uvnitř její pokroucené duše přerostla v logickou realitu. Byl to příběh, který toužila prožít. Bylo na ní, jaký konec bude mít.

Vzpomínky na Méďanovu rodinu se vypařily, hned jak se ozval hlad. Při všem tom nakupování na jídlo úplně zapomněla. Možná si zase dneska dopřeje nějakou donášku až domů předtím, než zase půjde na internet. Teď, když se vznášela na tak vysoké vlně, nechtěla plýtvat časem. Tušila, že dostat Méďanovou bude mnohem náročnější, než to bylo s Méďanem. Jak se ponořila hluboko do myšlenek, málem si nevšimla ženy z bytu odnaproti, nahoře na patře, kde bydlela. Měla červený obličej a vypadala podrážděně. U nohou jí ležela hromada nákupních tašek ze supermarketu. Ta ženská se na ni skoro omluvně usmála.

„Zdravím,“ reagovala na sousedčin úsměv. Měla dobrou náladu. Ne, skvělou náladu. Přepadl ji pocit, že by ji chtěla s někým sdílet. „Jste v pohodě?“ Tu ženskou nepoznávala. Asi je nová. Sousedka si zhluboka povzdechla.

„Šla jsem ven a nevzala si klíče,“ kroutila hlavou, jako by nemohla uvěřit vlastní hlouposti. „Jsem tak pitomá. Nevím, kde mi hlava stojí...“

„Sakra. Fakt?“ Usmála se, pokoušela se vypadat účastně. „Nemáte náhradní klíče?“

Sousedka otevřela dlaně a obrátila oči ke stropu. „No, měla bych mít, jasně, ale nemám. Náhradní klíč je...“ prstem ukázala na zámek dveří svého bytu, oči znovu zvrátila ke stropu, naštvaná sama na sebe, „v zámku. Jsem blbá nána, fakt… to je tejden.“ Kroutila hlavou, neposlušné zrzavé kudrlinky jí poletovaly sem a tam a vypadaly při tom stejně naštvaně jako ona.

„Budu muset zavolat zámečníka, to jsou další podělaný prachy.“

Souhlasně přikývla. „Jo, to nebude levný. Nemůžete zavolat domácího? Ten by měl mít klíč, ne?“ Předstírala zájem, nabízela řešení. Hrát si na lidskou bytost byla docela zábava.

„Ten byt je můj,“ řekla zrzka s plachým úsměvem.

Došlo jí, že je to takový ten typ člověka, na kterého můžete třeba dupnout, a on se vám ještě omluví, že vám strčil nohu do cesty. Milá holka. Tak teď ji začala zajímat.

„Aha, vy jste majitelka? Závidím. Kéž bych si to taky mohla dovolit. Nájem je tu šílený.“

„No, bylo to rozvodové vyrovnání. Mohl si nechat dům, ale ne mě… Ale v pohodě,“ rychle dodala. Bylo vidět, že se nechce moc svěřovat.

Začala si promítat všechny možnosti, jak si tu ženskou v duchu odhadovala.

„Jste si jistá, že vám to nevadí? Určitě máte nějaké plány. Vždyť je sobota večer.“