Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Kvirenc, Michal Vaněček

Panovníci českých zemí
život a příběhy

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7049. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky Václav Ráž
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna TNM print, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2018
Text © Jan Kvirenc, Michal Vaněček, 2018
Ilustrace © Václav Ráž, 2018

ISBN 978-80-271-2611-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2342-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0660-8 (print)

PŘEDMLUVA

Naši pradávní slovanští předkové dorazili do české kotliny někdy po začátku 6. století. A hned se nechali slyšet, že země je to hezká a úrodná, mlékem a strdím oplývající (strdí je po staru med). Aspoň tak to na Řípu říkal náčelník praotec Čech. A místo pro trvalé usídlení si vybral – přiznejme si to – docela dobře. Inu, šikovný chlapík.

Uběhlo nějaké to století a namísto kmenového společenství tu začal fungovat stát. Nejprve ten, kterému říkáme velkomoravský, ale vbrzku ten náš – český. Možná vás to překvapí, ale od doby svého dotvoření v 10. století se do dneška zas tak moc nezměnil.

Nejdřív mu vládli Přemyslovci jako knížata, později jako králové. A povětšinou to byli šikovní pánové! Stejně jako všichni ti příští královští a císařští vladaři Čech a pak též velké habsburské říše. V jednom případě na královském trůně dokonce seděla šikovná žena! Království u nás skončilo vznikem Československé republiky v roce 1918.

A právě o všech těch více i méně šikovných panovnících, populárních i nepopulárních, kteří vládli v našich zemích – dlouho, ale i třeba jen nakrátko –, je tahle knížka. O jejich (a tím pádem též našich, českých) úspěších i nezdarech, slávách i porážkách, o jejich radostech i strastech…

Když je všechny spočítáme, a to včetně bájných postav, bude jich zhruba osmdesát, těch opravdových knížat a králů o desítku méně.

Málokdo z nás si přesně pamatuje, kdy a v který den kde ve svém životě byl. Kdy se co stalo ve škole, o dovolené, o prázdninách. Většina z nás si ale dobře pamatuje nějakou příhodu, která se mu přihodila, ať již byla veselá, nebo smutná.

A proto jsou v této knížce kromě dat a faktů o našich panovnících také povídky a příběhy z jejich života. Veselé i vážnější, poučné i zábavné, abyste si je měli podle čeho lépe zapamatovat.

Povídky vás snad zaujmou i díky tomu, co při zběžném pohledu nejspíš není tak patrné. Všechny totiž mají svůj předobraz ve skutečných událostech, jsou zapsány v historických pramenech, v kronikách, legendách či se uchovaly ve vzpomínkách.

Až si to všechno prohlédnete a přečtete, nejspíš vás napadne, že ten praotec Čech si vůbec nevybral špatně! A že zas tak špatně si nevedli ani jeho knížecí a královští nástupci.

LIBUŠE A PŘEMYSL

Každý příběh má svůj začátek. A na počátku příběhů knížat a králů z rodu Přemyslovců stojí poselstvo bájné kněžny Libuše. Směřovalo do severočeských Stadic – k oráči Přemyslovi, jehož věštkyně označila za příštího pána všech Čechů: „Přiveďte sobě knížete a mně manžela. Jeho potomstvo bude v celé této zemi panovat na věky věků!“ Výprava byla úspěšná, Libuše se dočkala muže a Čechové svého pána a vládce. Přemysl a Libuše byli kdysi dávno vnímáni jako bohové. I povolání oráče v sobě ukrývá magický význam: orbou se vyměřovala města, zakládaly státy. Svatý sňatek s pannou hadačkou zaručoval věčnou vládu nad zemí i lidem. Přemyslovy lýčené střevíce hrály po staletí významnou roli při nastolování nového knížete. Mytické postavy Libuše a Přemysla i příběh o jejich setkání tak v sobě nesou mnoho tajemného z pradávných časů počátku Čechů.

Věštkyně a orající kníže

„Běda mužům, běda těm, kterým žena vládne,“ hulákal muž, kterého stráž táhla pryč z Vyšehradu. Kněžna Libuše totiž právě rozhodla nějaký spor v jeho neprospěch. A muž se rozčílil na celé ženské pokolení.

Libuše se to pochopitelně dotklo.

Rozhlížela se po přihlížejících, ale nikdo se jí nezastal. Měla pocit, že s tím rozčileným zemědělcem vlastně všichni souhlasí.

„Mlčíte?“ pravila po chvíli Libuše. „No dobře. Možná máte pravdu. Konečně, on to taky není pro jednu ženskou žádný med, vládnout armádě chlapů. Dobře, chcete mužského za knížete, máte ho mít.“

Chvíli bylo ticho.

„Ale kde vezmeme muže za knížete?“ špitl do ticha jeden z vladyků.

Libuše se zamyslela. Když ještě žil její otec kníže Krok a ona chodila se sestrami do školy v Budči, seděla v lavici s nějakým Přemyslem z rodu Stadiců. Už tenkrát jí byl víc než sympatický, a navíc to byl chlap, co má všech pět pohromadě. Toho by se dalo nějak využít, napadlo ji. Na chvilku se zasnila. Pak si uvědomila, že nesmí vypadnout z role, a tak vstala a zaujala věštecký postoj.

„Od Vyšehradu směrem západním, tři dny cesty, teče řeka Bílina. U ní oře s dvěma strakatými voly váš budoucí kníže Přemysl. Jděte a přiveďte jej.“

„Jak tam ale trefíme?“ špitl opět někdo.

„Můj bělouš vás tam dovede,“ pravila opatrně Libuše a doufala, že to nikomu nedojde. Naštěstí byla výrazně bystřejší než její sloužící.

Poselstvo se vydalo na cestu. Libušin bělouš šel v čele a ukazoval jim cestu. Po třech dnech putování spatřili řeku Bílinu. Za ní na poli viděli spřežení strakatých volů, zapřažených do pluhu. Za pluhem pak uviděli statného mladíka.

Utrmácené poselstvo se došouralo k poli.

„Který z vás je Přemysl?“ zeptal se unaveně vedoucí poselstva.

Přemysl zastavil voly a rozhlížel se zmateně kolem sebe.

„Já,“ pravil nakonec a pomyslel si, že by se mělo něco udělat se zvýšením inteligence poddaných.

Poselstvo se uklonilo.

„Drahý kníže, poslala nás Libuše, z rodu Krokova, abys nám vládl po jejím boku.“

Přemysl nebyl proti. Libuši znal ze školy, jak jsme se již dozvěděli. Uklidil pluh, propustil voly a vydal se do Prahy vládnout.

A tak se Přemyslovci stali na dlouhou dobu panovníky českých zemí…

BÁJNÁ KNÍŽATA

V rámci „bájného vyprávění starců“ zaznamenal náš nejslavnější kronikář Kosmas († 1125) několik záhadných postav. Po Libuši a Přemyslovi se na trůně měli vystřídat Nezamysl, Mnata, Vojen, Vnislav, Křesomysl, Neklan a Hostivít. Napsal o nich ale nemnoho: byli nevzdělaní, starali se jen o dobré bydlo, jídlo a rozkoše těla. Prostě pohané, o nichž se má raději mlčet! Je to úplná pohádka, nebo Kosmas vyšel z nějakého soupisu kmenových vládců? A tak raději budeme následovat kronikářova příkladu – a pomlčíme o nich. Jednoduše proto, že o nich vůbec nic nevíme. Od časů mytického Přemysla Oráče zatím uteklo bůhvíkolik let. A na scénu dějin konečně vstoupil první skutečně historicky doložený Přemyslovec. Jmenoval se Bořivoj a podle onoho bájného vyprávění ho zplodil kníže Hostivít.

SÁMO

Dvě století před Bořivojem zaznamenala kronika Franků ve střední Evropě jakousi „Sámovu říši“. V jejím čele stál v letech 623–658 poněkud tajemný Sámo. Zřejmě kupec z Galie (Francie), snad tu obchodoval s otroky, možná ale plnil jiné úkoly. Bojovný Frank pomohl Slovanům, kteří se vzbouřili proti nadvládě asijských Avarů. A kmeny Čechů, Moravanů a Korutanců si ho poté zvolily svým „králem“. Nebyl to však žádný stát, nýbrž velký kmenový svaz. Roku 631 u pevnosti Wogastisburg hrdinně ustáli i nápor Francké říše. Měl Sámo právě pro jejího krále Dagoberta zem původně získat? Kde přesně se třídenní bitva odehrála? Hledalo se již na desítkách míst, dnes tušíme, že by to mohl být vrch Rubín na Žatecku. Sámo prý kmenový svaz vedl 35 let. Měl 12 slovanských žen, jež mu porodily 22 synů a 15 dcer. A co se dělo po jeho smrti? Písemné prameny se na dalších 150 let odmlčely…

Bojovný kupec

„Už toho máme dost, nemáme z čeho vařit!“ rozčilovaly se slovanské ženy a stály bezradně u plotny. „Avaři nám všechny potraviny seberou.“

„Hunové byli horší,“ snažili se je mírnit jejich mužové.

„To je pravda, ti se navíc nemyli a pomalovávali se v obličeji krví. Ale takhle se taky žít nedá!“

„A vy si myslíte, že nás to baví, mít většinu dětí nemanželských?“ čílili se právem jejich manželé.

Bylo to tak. Avaři čas od času plenili slovanská sídla, brali si potraviny, věci denní potřeby a nádavkem i slovanské ženy.

„Ale nás to taky nebaví,“ přidali se k lamentování matek jejich synové. Byli částečně nechtěnými potomky Avarů, ale ti jim odmítali přiznat rovnocenné postavení a zacházeli s nimi jako s otroky.

„Nejsme žádné holubičí povahy! Pobijeme Avary!“ ozývali se čím dál častěji hlasy zhrzených mladých mužů, až nakonec povstali proti svým avarským otcům.

„Potřebujeme ale vůdce,“ ozývaly se rozumné hlasy, když se zjistilo, že povstání není dobře řízeno.

„Sámo by byl dobrý vůdce,“ navrhl kdosi, „má parádní meč a statečně nám pomáhal hájit kupecké stezky proti Avarům.“

A protože jiný k mání ani nebyl, stal se kupec Sámo vládcem Slovanů. Avary ze svých zemí vyhnali a Sámo pak vládl dlouhých pětatřicet let. A jen tak mimochodem: každý rok zplodil alespoň jednoho syna nebo dceru. Dohromady jich měl 37.

MOJMÍR A ROSTISLAV

Kdy žil Mojmír: ? – asi 846

Kdy vládl Mojmír: 831–846

Kdy žil Rostislav: ? – po roce 870

Kdy vládl Rostislav: 846–870

Nejstarší slovanský stát – nazvaný později Velkomoravská říše – vznikl spojením jižní Moravy s Povážím. Kníže Mojmír nechal Moravany pokřtít a z Nitry vyhnal konkurenčního Pribinu. Roku 846 byl sesazen, ale také jeho synovec Rostislav se začal vzpírat franckému dohledu. Suverénní stát si totiž nárokoval vlastní arcibiskupství. Frankové to odmítali, a tak Rostislav požádal roku 863 o pomoc Byzantskou říši. Soluňští bratři Konstantin s Metodějem tu rozšířili staroslověnský jazyk a písmo hlaholici, a usnadnili tak vyškolení domácích kněží. Obhájili se i před papežem v Římě. Konstantin (klášterním jménem Cyril) vzápětí zemřel, Metoděje Frankové na několik let uvěznili. Mezitím se kníže Rostislav chtěl zbavit svého snaživého synovce Svatopluka. Ten ale vražedným úkladům unikl, a naopak to byl Rostislav, který oslepen skončil ve franckém vězení. Svatopluk se Frankům, s nimiž do té doby takticky spolupracoval, vojensky vzepřel a uhájil úplnou samostatnost země.

SVATOPLUK

Kdy žil: ?–894

Kdy vládl: 871–894

Mocný panovník sousedního státu Moravanů se někdy oprávněně označuje jako „moravský král“. Jeho výboje totiž k moravsko-povážskému jádru říše připojily Čechy, Srbsko (za Krušnými horami), ale též severní Moravu, části Slezska, Slovenska, Uher a Korutanska. Teď už opravdu „Velká“ Morava se navíc církevně osamostatnila (moravské arcibiskupství vzniklo roku 880). Území kmene Čechů si Svatopluk podrobil asi začátkem 80. let. Spokojil se zde s jakýmsi vrchním dohledem, zvláště když tu našel schopného spolupracovníka Bořivoje. Spojenectví utužil Bořivojův křest, provedený arcibiskupem Metodějem. Brzká Bořivojova smrt (mezi roky 888 až 890) přiměla Svatopluka k tomu, aby svou přímou vládu rozšířil i nad Čechami. Po jeho smrti se Čechy osamostatnily, avšak ani Velkomoravská říše svého krále o mnoho let nepřežila. Zanikla v bojích s Maďary nejspíš roku 906, kdy zahynul její poslední kníže Mojmír II.

Knížecí křest

„Vítej, příteli,“ oslovil ho Svatopluk. Dohoda v paláci byla rychlá. Poplatky, lidi do vojska, jinak samostatnost. Bořivoj byl schopným šéfem a vyjednavačem.

Bořivojovi došlo, že je to vlastně taková hra.