Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mary Ellen Taylor

Světlo nad oceánem

Z anglického originálu The Brighter the Light

vydaného roku 2022 nakladatelstvím Montlake, Seattle,

přeložila Michaela Klevisová

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Kamila Flonerová

Korektury Marie Hajdová

Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8588. publikaci.

První vydání, Praha 2024

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Agency, s.r.o.

Text copyright © 2022 by Mary Burton

All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

Translation © Michaela Klevisová, 2024

Cover Photos © Dimitri Finko; Frame Art; Iakov Kalinin; Stylish_Pics;

superbank stock / Shutterstock.com

ISBN 978-80-247-4983-9 (ePub)

ISBN 978-80-247-4982-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-5106-6 (print)

Přeložila Michaela Klevisová

PROLOG

RUTH

Nags Head, Severní Karolína

Neděle 2. ledna 2022,

8.00

U tohoto pobřeží je Atlantský oceán nenasytný. Polyká lodě, zboží, lidi a hladově střeží své poklady a tajemství. Můžou uběhnout dny, měsíce i celá staletí, aniž zašeptá pravdu, ale pak se najednou klidná hladina zčeří, slané hlubiny zvíří, někde hluboko pod povrchem povolí sevření, a tajemství je odhaleno.

Těsně předtím než rozbřesk osvobodil oblohu, stála Ruth na břehu a ve svých osmdesát čtyři let starých kostech cítila hrozivou změnu. Nad světlými mraky, hnanými chladným slaným větrem těsně nad obzorem, vysvitlo slunce. Ještě víc se zachumlala do kabátu a snažila se zahřát si artritické prsty.

„Nikdo tu bouři neviděl přicházet. Jen my dvě, mami,“ prohodila si pro sebe. „Tušila jsem ji, stejně jako kdysi ty.“ V žádných zprávách o počasí nepředpovídali, že by tlaková níže nad Afrikou mohla zamířit na západ, smísit se s teplými vodami Karibiku a přerůst v hurikán čtvrté kategorie. Sezona hurikánů už oficiálně skončila a nikdo nepředpokládal, že by se v tuhle dobu ještě lidé museli evakuovat. Nikdo nevěstil zkázu.

Ruth chtěla hurikán přečkat ve svém domě, jenže šerif ji vykázal ven. Hádala se s ním, ale nakonec svolila, aby ji odvezl po mostě Wright Memorial na pevninu, kde spolu se stovkami ostatních strávila dlouhou noc v tělocvičně střední školy. Vichřice kvílela, světla poblikávala a davem vířily obavy. Jak hrozné budou škody?

Bylo zvláštní, že Ruth si žádné starosti nedělala. Byla naštvaná, to ano, ale necítila úzkost. Ještě než vyšla z domu, věděla, že její hotelový rezort Na Pobřeží bouři nepřečká. Stejně jako ona se přiblížil k cíli své cesty. Jejich čas se naplnil.

Rutina rodina vlastnila a provozovala letovisko Na Pobřeží víc než sto let. Táta rád vyprávěl o tom, jak hotel vyhrál v kartách, ale nebylo to nijak zvlášť dobré ubytování, dokud se máma nerozhodla, že se za tátu provdá a dohlédne na něj i na každodenní chod rezortu. Ruth se v roce 1938 narodila v bungalovu 28, který míval nejlepší výhled na oceán. Podle rodinné historky ji tam máma našla zabalenou v růžové dece. Po ženě, která Ruth přivedla na svět, se slehla zem.

Edna odnesla naříkající objev domů svému muži Jakeovi a společně usoudili, že dítě je přesně to pravé, co po sedmnácti letech manželství potřebují. Holčičky se ujali a spolu s hotelem dál čelili rozmarům matky přírody.

O břeh se roztříštila vlna a voda se zastavila těsně u špiček Rutiných obnošených sportovních bot.

Ruth se odvrátila od oceánu, vystoupala na dunu a na konečcích prstů ji poškrábaly stonky vysoké trávy. Pohled na trosky rezortu Na Pobřeží ji pořád bolel. Vichřice o rychlosti sto padesáti mil v hodině vyrvala stromy a keře ze země a mrštila je do bazénu, zvlnila asfalt na parkovišti a strhla střechy většiny bungalovů i hlavní budovy. Dovnitř napršely hektolitry deště.

Ruth sešla po druhé straně duny a zamířila k tomu, co dříve bývalo hlavní budovou. Koberec v hale, který pořídila teprve přede dvěma lety, byl nasáklý vodou. Ze stěn se olupovaly široké pruhy tapet se vzorem lastur a rozbitou střechou dovnitř svítilo slunce. Rezort Na Pobřeží má možná víc životů než kočka, ale ten Rutin se chýlil ke konci.

„Přijala jsem nabídku od zájemce o koupi hotelu, mami.“ Prodat rezort bylo sice rozumné, ale to vědomí nijak nezmírnilo její pocit viny a vztek. „Když jsem včera podepsala smlouvu, bylo mi to strašně líto. Ale prostě jsem neměla jinou možnost.“

Od oceánu zavanul ledový vítr a ona zavřela oči a doufala v nějaké znamení, které by jí potvrdilo, že ji máma slyší. Ale samozřejmě se nic neozvalo. Stejně jako Ruth ani máma nebyla moc upovídaná. Nepotrpěla si na medvědí objetí a mlaskavé polibky. Ale dalo se na ni spolehnout a vždycky Ruth podržela. A tajemství dokázala střežit stejně svědomitě jako starý dobrý Neptun.

„Nejsem takový blázen, abych si myslela, že nový majitel hotel opraví. O to by se pokusil jenom hlupák. Rekonstrukce by ho stála majlant.“ Ruth ze zničených budov zachránila, co se dalo, a věci uskladnila ve svém domku. Všechny místnosti napěchovala skoro až po strop. Byl by přece hřích vyhodit věci, za které zaplatila tolik peněz. „Zbytky rezortu srovnají se zemí. Ale třeba to tak bude nejlepší. Nastal čas na nový začátek.“

Za pět akrů v žádané lokalitě u pláže dostane dost na to, aby splatila všechny své úvěry a mohla dožít. Pro vnučku Ivy už sice peníze nezbydou, ale Rutin domek, postavený před sto lety z trámů ze zbouraného kostela, by také měl mít slušnou hodnotu.

„Je Bohem požehnaný,“ říkával o domě táta. A asi na tom něco bylo, protože dům stál pouhých dvě stě yardů od rezortu Na Pobřeží, a přitom nepřišel o jedinou šindel.

Ať přečkal z jakéhokoli důvodu, Ruth to vnímala jako požehnání. Ivy dostane šanci na nový začátek. Buď se tu rozhodne žít, anebo majetek prodá. Nic lepšího jí Ruth nemůže darovat.

Obrátila se zády k ruinám a zamířila zpátky k oceánu. Když kráčela po písku, svěží slaný vzduch ji pálil v plicích a svíral jí srdce. Do tváře jí narážel vítr.

Vzhlédla a na pláži spatřila stát své rodiče. Za ruce drželi její dceru. Byla unavená a připravená se k nim připojit. Opustí sice Ivy, ale ta holka je z celé rodiny nejsilnější. Jestli se někdo dokáže vypořádat se starými hříchy, tak právě ona.

KAPITOLA PRVNÍ

IVY

Pondělí 17. ledna 2022,

22.15

Čtyři sta dvacet čtyři. Tolik mil dělí New York City a ostrovy Outer Banks v Severní Karolíně. Sedm a půl hodiny. Tak dlouhou cestu předpověděla navigace. Ta však nepočítala s těžkou nehodou na dálnici v New Jersey, nekonečnou dopravní zácpou na městském okruhu v D. C. ani s opravou několika mil silnice před Norfolkem. Výpočet nezohlednil zastávku u McDonald’s v Delaware (Ivy si tam dala hamburger a velkou lehkou colu) ani pauzu ve Fredericksburgu ve Virginii, kde si musela odskočit.

Jedenáct dní. Před tak dlouhou dobou Ivy Nealeová odjela z domova na babiččin pohřeb. Začátkem nového roku panoval v restauraci klid, takže když si vzala dva dny volna, nikdo neprotestoval. Ve spěchu odletěla do Charlotte a odtamtud do Norfolku a zbylých sto mil na Outer Banks urazila v autě z půjčovny. Pohřeb trval půl hodiny. Setkala se s příbuznými a přáteli, ale jenom se rychle objali a prohodili pár povrchních vět. Neměla čas na bývalého partnera ani na bývalou kamarádku, která s ním začala spát dva měsíce poté, co se Ivy před dvanácti lety odstěhovala do New Yorku. Neměla ani chvilku na jejich naprosto rozkošné dítě, na stovky lidí, kteří milovali Ruth, ani na prohlídku babiččina domu.

V mikině načichlé mořským vzduchem odletěla zpátky do New Yorku a v práci požádala o delší dovolenou.

Pět vteřin. Na tak dlouho se šéfka zamyslela, než jí odmítla vyhovět. Byla to poslední kapka a během jediné další vteřiny pohár trpělivosti přetekl a Ivy se rozhodla podat výpověď. Za tři následující dny stihla vypovědět smlouvu s majitelem bytu, prodat nábytek a sbalit si zbytek věcí. S majitelem se dohodla, že jakmile prodá dům nebo začne zase vydělávat, zaplatí ještě dva měsíční nájmy. Souhlasil s tím, protože věděl, že dostat peníze později je lepší než nikdy.

Ne že by Ivy neměla svou práci nebo velkoměsto ráda. Hodně tam toho prožila. Teď ale bylo načase vrátit se domů a vyklidit Rutin dům. Babičce to dlužila.

Tisíc pět set dolarů. Tolik ji v autobazaru stála dodávka z roku 2005. Byla zelená a měla ošoupaná světle hnědá sedadla a rádio, které fungovalo, jen pokud se dokázala vyhýbat všem výmolům. A to bylo na čtyři sta mil dlouhé cestě po I-95 zatraceně těžké.

Jedenatřicet dolarů a tři centy. Tolik na benzince zaplatila za naftu a velké balení bonbonů M&M’s. Hned poté přejela po mostě Wright Memorial z pevniny na Outer Banks – dvě stě mil dlouhý řetěz bariérových ostrovů, táhnoucí se podél pobřeží Severní Karolíny. Ostrovy byly po tisíciletí obydleny domorodci, které sem přilákalo moře plné ryb, a v roce 1587 je osídlili Evropané.

Ivina babička Ruth čísly žila. Pořád počítala dny do začátku sezony a potom do jejího konce, dolary a hodiny práce potřebné k tomu, aby hotel vydělával, rychlost větru v mílích za hodinu, když pobřeží hrozila vichřice. Poslední hurikán tu udeřil v prosinci a byl to „ten, který po sobě nechává vdovy“, řekla do telefonu Ruth. Jejímu pobořenému a promáčenému hotelu už nebylo pomoci. Ivy babičce slíbila, že jakmile skončí vánoční shon, vrátí se domů.

Dlouhý most bičoval vítr a přinutil Ivy pevněji sevřít volant, aby vůbec udržela auto v přímém směru. Zářivý úplněk zakryla clona šedých mraků.

Za mostem se Ivy zastavila u Wendy’s a objednala si dva cheeseburgery se slaninou, hranolky a limonádu bez cukru. V Rutině domě nebude nic k jídlu, takže burger navíc se bude hodit k snídani. Pak Ivy zjistí, které obchody jsou mimo sezonu otevřené.

Pohlédla do zpětného zrcátka dodávky. Nabídlo jí odraz rozmazané řasenky a rozcuchaných tmavých vlnitých vlasů. Zatímco na sebe zírala, v duchu slyšela Rutin hlas: Služba ti začíná v sedm. O víkendu budeme hostit tři večírky, takže nepočítej s tím, že budeš mít čas na kamarády. A další sezonu máme skoro za sebou.

Nabrala si plnou hrst hranolek a po cestě je jedla.

Pokračovala po hlavní silnici dalších osm mil a u sloupku s číslem 8 za obchodem s matracemi zahnula na odbočku k pobřežní silnici. Očekávala, že ujede půl míle na jih a spatří rezort Na Pobřeží, ale holá, rovná krajina ji zmátla. Ivy se neměla podle čeho orientovat a babiččin dům přejela.

Svou chybu si uvědomila až po další polovině míle a auto otočila do protisměru. Vrátila se o kus severněji, zpomalila a vjela na prázdné parkoviště. Během uplynulých dvou týdnů demoliční firma srovnala se zemí zbytky tyrkysově natřené hlavní budovy, čtyřiadvacet bungalovů i neonovou ceduli s nápisem Rezort Na Pobřeží.

Den po hurikánu Ruth prohlásila, že cenný majetek na pobřeží prodá.

„Na splacení hypotéky by byl potřeba celý život, a já už jsem příliš stará. Rozhodla jsem se hotel pustit,“ řekla.

„Komu ho prodáš?“ Ivy žila v New Yorku už dvanáct let, ale kdykoli s babičkou mluvila, vrátil se jí pocit viny kvůli tomu, že se odstěhovala.

„Jednomu developerovi. PDD Construction.“

„Ten pozemek má obrovskou cenu.“

„Já vím. Dost vysokou na to, abych splatila dluhy a měla za co dožít.“

„Jestli to nestačí…“

„Zaplatí mi dost,“ přerušila ji rychle babička. „Navíc celé roky kňourám, jak bych chtěla mít víc volného času. Tak teď ho získám.“

„Mohla bych přijet hned zítra.“

„Žádný spěch, Ivy. Vím, jaký je v restauracích o svátcích fofr. Přijeď, až budeš moct. Tím, že tu budeš, se nic moc nezmění.“

„Dorazím brzy.“

Ivy v hotelu vyrostla. Stála za pultem recepce už v dobách, kdy přes něj sotva viděla. Ani by nedokázala spočítat, kolikrát si po práci zaplavala v dlouhém obdélníkovém bazénu. Všechna jídla si dávala v hotelové kuchyni a mimo sezonu jezdila po parkovišti na skateboardu.

V kuchyni se naučila vařit. Od dvanácti si oblékala zástěru, stála u kuchyňského pultu a krájela, sekala a smažila jídla pro hosty. Nevadilo, že babička nejspíš porušuje všechny zákony zakazující dětskou práci. Bůhví, co by na to řekla sociálka. Ale skutečnost byla taková, že Ivy práci milovala úplně stejně jako Ruth. Ráda vařila, tvořila a poslouchala pochvaly od hostů. V šestnácti už trávila v kuchyni veškerý čas před školou i po ní a přes léto sedm dní v týdnu.

A teď je všechno pryč. Už nikdy si nebude užívat čas s babičkou.

Ivy se sebrala, vyjela zpátky na silnici a zahnula ostře doprava na betonovou příjezdovou cestu lemovanou vysokými keři, ohnutými neustávajícím větrem od oceánu. Zaparkovala a dívala se na temný dům stojící na osm stop vysokých pilotech. Cedrové šindele byly šedivější, než si pamatovala, a omlácené modré okenice proti hurikánu zůstaly zavřené. Schody se zdály být v dobrém stavu a krytá veranda obklopující celý dům vypadala nedotčená. Jak nevypočitatelné dokáže být počasí!

Světlo reflektorů olízlo spodek domu a malý přístavek s technickou místností. Bude potřeba zapnout pojistky a pustit vodu.

Hrábla do sáčku s hranolky, několik jich snědla a vychutnávala si každé sousto slaných, tučných brambor. Mohla by mít výčitky kvůli kaloriím, ale rozhodla se, že ve chvílích, jako je tahle, na nich nezáleží.

Kolikrát jí Ruth vykládala o kouzelné moci jídla? Zlepšuje náladu, hojí zraněnou duši a otravné úkoly jsou díky němu snesitelnější. Ivy dojedla hranolky, lokla si limonády, zmuchlala papírový sáček a schovala ho do tašky vedle nesnědeného burgeru. „A teď už vážně musím jít.“

Z přihrádky vylovila baterku, zapnula ji, vystoupila z dodávky a spěchala do technické místnosti. Studený vítr jí profoukl skrz tlustě vycpaný péřový kabát – tenhle vysloužilec už měl za sebou dvanáct newyorských zim. Neohrabanými zmrzlými prsty zápolila s klíči. Zámek zrezlý slaným vzduchem nakonec povolil a ona vešla do malé místnosti a těkala kuželem světla po stěnách a hledala pojistkovou skříň. Doufala, že ve slaném ovzduší nezkorodovala a trubky nezamrzly. Otevřela dvířka a pátrala po hlavním spínači. K jejímu překvapení byl zapnutý.

Netušila, kdo proud pustil, ale byla mu vděčná za to, že na ni nejspíš čeká bojler plný teplé vody, nedotčené trubky a možná i vyhřátý dům. Zavřela pojistkovou skříň, otočila se k hlavnímu uzávěru vody a zjistila, že je také otevřený. „Ať jste kdokoli, Bůh vám žehnej.“

Zamkla přístavek a vzala si z auta tašku s věcmi na přespání, burger a limonádu. Se sklopenou hlavou vykročila proti větru a vystoupala po schodech na krytou verandu objímající celý dům. Zrezlý zámek na vstupních dveřích někdo nedávno naolejoval, takže se zlehka otočil. Otevřela dveře, vstoupila do vytopeného tmavého domu a rozsvítila.

Přivítaly ji haldy věcí z rezortu Na Pobřeží naskládané ode zdi ke zdi. Byly tu židle s červenými koženými sedáky, krabice plné hotelového povlečení, stoly, příbory i cedule. BAZÉN REZORTU NA POBŘEŽÍ. RECEPCE. ZDE NEPARKUJTE. Ruth zachránila a uskladnila ve svém domě všechno, co přečkalo řádění bouře.

„A sakra.“

Do jara zbývalo šedesát dva dní. A za šestnáct dní bude mít třicáté narozeniny a právě tehdy podle závěti zdědí celý dům a bude ho moct prodat.

Zamířila k pohovce vedle krbu obloženého tmavým kamenem, s komínem vypínajícím se k trámovému stropu. Sedla si, položila tašku a vylovila z ní druhý burger. Kašle na snídani. Potřebuje útěchu hned teď. Několik minut seděla, zírala na hory haraburdí a soustředila se na chuť burgeru a limonády.

Když brčkem vysála poslední zbyteček tekutiny, vstala a úzkou uličkou mezi změtí věcí se vydala na zadní zasklenou verandu, kde se spávalo. Dveře s dobře naolejovanými panty se zlehka otevřely a Ivy obklopil chladný svěží vzduch. Hleděla na tříštící se vlny ozářené svitem úplňku.

Když byla malá, s nejlepší kamarádkou Dani na téhle verandě mockrát přespaly. Chichotaly se až do půlnoci, kdy je Ruth ze své ložnice v prvním patře okřikla a poslala je spát. Bylo osvobozující a vzrušující strávit noc v místnosti, do které pronikal mořský vítr nasáklý vlhkostí a kam doléhalo volání racků a výbuchy smíchu hotelových hostů u bazénu.

Když se Ivy přestěhovala do New Yorku, dlouho špatně spala. Křik a troubení z ulice bylo chabou náhradou za zvuk tříštících se vln, který ji od raného dětství ukolébával k spánku. Ležela v posteli na ženské ubytovně Křesťanského sdružení mladých žen, poslouchala hádku dvou sousedek a uvažovala, jak vůbec mohla takhle zradit svoji kamarádku Dani a bývalého přítele Matthewa.

Od základní školy byli nerozlučná trojka. V prváku se Ivy s Matthewem dali dohromady a rychle začali snít o společné budoucnosti. Matthew na rozdíl od Ivy a Dani nechtěl jít na vysokou a byl přesvědčený, že by všichni tři měli společně podnikat. Ivy souhlasila, protože žádný lepší nápad neměla. Dani byla nadšená. Sice ji přijali na uměleckou školu, jenže její táta měl po krachu trhu s nemovitostmi hluboko do kapsy. Kdyby mohla rok pracovat, vydělala by si na školné a její problémy by se tím vyřešily.

Když Matthew oznámil, že zařídil pronájem malé restaurace, Ivy dostala strach. Dani za rok odejde studovat a ona uvázne s Matthewem v životě, na jaký není připravená. Potřebovala ještě několik týdnů a čtyři piva na maturitním večírku, aby sebrala odvahu a svému příteli oznámila, že dohodu poruší a odstěhuje se do New Yorku.

„Cože? Ty jedeš do New Yorku?“ Matthew se přestal široce usmívat, ale zjevně pořád ještě věřil, že si Ivy jenom dělá legraci.

„Jo, zítra.“ Srdce jí tlouklo až v krku a stěží se dokázala nadechnout. Doufala, že až mu poví pravdu, uleví se jí, ale deptal ji pocit viny.

„Za dva dny máme podepsat smlouvu na kavárnu!“

„Já vím.“

„Mstíš se mi za to, že jsem tě dneska cestou na večírek zapomněl vyzvednout?“

„Nemstím se ti. Odjíždím.“

„Uvědomuješ si, jakou děláš hloupost?“ Po pivu se mu leskly oči a teď jimi probleskl vztek. „Vždyť jsi v New Yorku byla jen jedinkrát v životě, loni se školou.“

Na školním výletě ji ohromilo, jak je New York rozlehlý. Jeho neotřelost a energie jí připadala tak vzrušující! A nadšení ji provázelo až domů. „Možná dělám hloupost, ale prostě to musím zkusit.“

„Máš tam práci?“

„Ne.“ Nachystala si ale seznam míst, kde by chtěla pracovat, a na ženské ubytovně si na sedm dní zarezervovala pokoj. Kdyby se začala příliš nimrat v detailech, mohlo by jí dojít, jak jsou její plány naivní.

Nevesele se zasmál. „Vážně si neděláš legraci?“

„Ne.“ Čím déle o tom mluvila, tím byla odhodlanější.

„Je to od tebe podraz,“ odfrkl si. „Měli jsme otvírat vlastní restauraci.“

„Byla by tvoje,“ namítla.

„Myslel jsem, že jsme tým.“ Ukázal na ni a vyšplíchl jí pivo na bílé šaty.

„Promiň.“ Mohli by o tom mluvit pořád dokola, a stejně by nezměnila názor. Prostě ne. Blížila se k nim Dani a dlouhými prsty objímala tři piva. Okamžitě si všimla jejich napjatých výrazů.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Ivy nám dala košem,“ oznámil jí Matthew. „Nepodepíše smlouvu a stěhuje se do New Yorku.“

Ivy se zhluboka nadechla. Zalitovala, že není ještě opilejší. „Nedávám vám košem. Jenom jsem se rozhodla, že budu žít v New Yorku.“

„Řekni, že to není pravda,“ vydechla Dani.

„Je.“ Přiznat pravdu Dani bylo z nějakého důvodu těžší. „Promluvila jsem si s Ruth. Chápe mě.“

„Kdy jste se o tom bavily?“ naléhal Matthew.

„Před pár týdny.“ Babička potřebovala čas, aby stihla najmout někoho, kdo bude připravovat smažená jídla a fungovat jako manažer celé kuchyně. Na novinku zareagovala jenom pokrčením ramen. Objala Ivy a zašeptala: „Dřív nebo později něco takového musíme udělat všichni.“

„Týdny?“ vykřikl Matthew. „Nemáš dojem, že jsi stejné ohledy měla brát i na nás? Moje plány stojí a padají na tom, že budete ve firmě i vy dvě. Ivy, ty ses učila u jedné z nejlepších kuchařek na Outer Banks. A to hodně znamená.“

Dani o krok ustoupila, jako by dostala facku. „Neřekla jsi mi ani slovo. A já se tak těšila, že spolu budeme pracovat a příští rok si pořádně užijeme.“

„Jenže až bys měla vyděláno na školu, odešla bys,“ namítla Ivy. „Matthewovi by se rozjížděl byznys, ale co já? Dál bych trčela v kuchyni a pracovala sotva míli od místa, kde jsem vyrostla.“

„Já ale netajila, co plánuju!“ zaječela Dani. „Věděla jsi, že odjedu. Oběma jsi nám slíbila, že spolu všichni tři zůstaneme ještě alespoň rok.“

„Omlouvám se. Nemůžu tu zůstat.“ Ivy vstoupily do očí slzy. „Když neodejdu teď, tak už nikdy.“

Dani postavila červené plastové kelímky tak prudce, až pivo vyšplíchlo. „Nesmíš odjet. Ne dokud si o tom pořádně nepromluvíme.“

„Ne,“ řekla Ivy.

„Neumí držet slovo,“ utrousil Matthew.

„Zjevně neumí.“ Dani si založila ruce na hrudi.

Následující ráno Ivy odjela do New Yorku. Celou noc nespala a měla příšernou kocovinu, ale nějak dokázala fungovat.

Odhodlání jí vydrželo během celé cesty po I-95 a zesláblo až na městském patrovém parkovišti, kde při pohledu na ceny utrpěla slušný šok. Našla svůj pokoj v ženské ubytovně a během šesti dnů obešla restaurace ze svého seznamu a ještě několik dalších. Nikdo nikdy neslyšel o rezortu Na Pobřeží a nikdo pro ni neměl práci.

Šestý den už byla zdeptaná neúspěchem, pocitem viny a osamělostí. Vytáhla zpod postele kufr a začala si balit, ale najednou se zarazila. Po mámě zdědila sklon riskovat, po Ruth paličatost. A nedokázala si představit, že by teď přijela domů a přiznala vlastní chybu. Klidně se tam jednoho dne zase vrátí, ale jedině s plachtami nadmutými úspěchem. Takže další den zase vyrazila na obchůzku.

A vytrvalost se jí vyplatila. Našla si práci v italské restauraci Vincenzo’s dva bloky od Broadwaye. Měla připravovat smažená jídla a mýt nádobí. Všichni zaměstnanci byli příbuzní majitelky a ona byla první nespřízněná síla, kterou máti Leoni za dvacet let najala. Máti prohlásila, že je jí Ivy sympatická a líbí se jí její mozoly na dlaních, paže se světlými jizvami od prskajícího oleje a to, jak říká ano, madam a dívá se jí při tom do očí. Máti Leoni jí vysvětlila, že podnik díky recenzi na jednom blogu získal na popularitě a její manžel Mario, který dělá šéfkuchaře, a syn Gino potřebují pomocnici. Ivy překypovala vděčností a souhlasila, že hned večer nastoupí do práce.

Zatímco míchala italské omáčky ve velkých hrncích a krájela, smažila a opékala, Mario s Ginem na sebe zuřivě pokřikovali a hádali se kvůli věcem, na kterých se nejspíš nedokázali shodnout už celá desetiletí. Každá rozepře skončila tím, že si Mario šel zakouřit na ulici. Moc se nelišili od Ivy a Ruth v kuchyni rezortu Na Pobřeží.

Když před třemi lety Mario dostal rakovinu, snížil si úvazek. Šéfkuchařem se stal Gino a Ivy povýšila na jeho zástupkyni.

Máti Leoni jí tvrdila, že patří do rodiny. „Máš Itálii v krvi.“

A Ivy jí chtěla věřit. Ne všechny rodiny drží pospolu, ale teoreticky by měly. Když ve Vincenzo’s nastaly těžké časy, Ivy pracovala za dva, aby udrželi restauraci v provozu.

Pak potřebovala pomoct ona. Po Rutině smrti si potřebovala vzít delší volno, aby se mohla vrátit do Severní Karolíny. A i když se jí máti Leoni omlouvala a došlo i na slzy, zamyslela se jenom na pár vteřin a pak ji prostě odmítla. Vykašlali se na ni.

Její karma ji dostihla a nakopala jí zadek.

KAPITOLA DRUHÁ

IVY

Úterý 18. ledna 2022,

7.00

Ivy se probudila za východu slunce. Byl to hluboce zakořeněný zvyk. Roky vstávala brzy, aby na farmářských trzích sehnala ty nejlepší suroviny. Když pracovala vrestauraci asi rok, Mario ji ssebou časně zrána vzal na trh azačal ji představovat prodejcům. Tyhle výlety jí připomněly, jak vSeverní Karolíně chodila ke stánkům farmářů kupovat čerstvé ryby, celá kuřata, batáty, kukuřici akapustu. VNew Yorku se vypravovala pro různé druhy rajčat, plátky pršutu apro koření, jaké nikdy dřív neviděla. Se zahlcenými smysly následovala Maria aon jí vysvětloval, podle čeho si vybírá, který prodejce je poctivý aprodává za slušné ceny akolik surovin je tak akorát, aby vystačily na vaření večeří. Zbytky představovaly ztrátu. Stejně jako rezort Na Pobřeží irestaurace Vincenzo’s se snažila držet ceny jídel co nejníž. Ivy se nikdy necítila tak blízko domovu aRuth jako při ranních procházkách po tržišti.

V průběhu posledního roku ve Vincenzo’s už nakupovala sama. Mariova rakovina přešla do remise, ale zlobila ho kolena aobčas se mu dělalo slabo kvůli cukrovce, kterou odmítal brát vážně. Gino měl doma tři malé děti as časným vstáváním skoncoval. Prohlásil, že se potřebuje trochu víc vyspat.

A tak se Ivy budila brzy aza rozbřesku už byla na trhu, procházela mezi stánky, ochutnávala čerstvou zeleninu aovoce, čichala kmasu apotěžkávala melouny. Pokaždé to byl požitek pro všechny smysly atvůrčí inspirace.

Oblékla si bundu aobula se. Vyšla ven azamířila kdunám zrovna ve chvíli, kdy se slunce vyhouplo nad obzor. Dívala se, jak se vlny prudce tříští opláž lemovanou proužkem vyplavených lastur. Ivy byla vpokušení projít se podél moře apodívat se, co nového přineslo, ale rozumnější bude zajet si koupit kafe aněco kjídlu. Zítra ráno tu může lelkovat déle, hřát si dlaně ošálek kávy akochat se východem slunce.

V domě vyhrabala zkufru obrovskou toaletní tašku plnou kosmetiky. Vstoupila do koupelny vpřízemí aobjevila tam Rutin kartáček na zuby anapůl vymačkanou tubu pasty. Jemně se kartáčku dotkla.

Zvedla pohled kzrcadlu, vzdychla avybalila ztašky svoje toaletní potřeby. Vyčistila si zuby, učesala si tmavé vlasy tolik podobné Rutiným, stáhla je do culíku apro osvěžení si jemně nalíčila rty.

Popadla kabelku, vyšla do zimy aspěchala kdodávce. Pokud je na světě ještě všechno vpořádku, odvě míle severněji pořád funguje bistro Lívance od Dotty amá otevřeno imimo sezonu. Po pěti minutách jízdy ji potěšil blikající červený nápis OTEVŘENO pod vývěsním štítem ve tvaru obřího lívance.

Na parkovišti stálo několik dodávek anáklaďáků. Místní řemeslníci zavalení spoustou mimosezonních zakázek se přijeli nasnídat. Uvnitř vdechla vůni skořice aslaniny aokamžitě ucítila příval dopaminu. Rutini hosté se často nechávali slyšet, že pouhá vůně jablečného koláče zrezortu Na Pobřeží napraví všechny křivdy světa.

Ivy stála ve frontě za vysokým mužem. Měl široká ramena, teplou hnědou pracovní bundu azpod černé pletené čepice mu vyčuhovaly tmavé kudrnaté vlasy. Džíny měl sice čisté, ale tak obnošené, až se mu nohavice dole třepily. Ajeho boty toho taky měly hodně za sebou. Voněl mýdlem, pilinami ačistým slaným vzduchem. Když si objednával, jeho hlas přivolal příval vzpomínek. Byl to Dalton Manchester, starší bratr její někdejší nejlepší kamarádky Dani.

Chodili na stejnou střední školu, ale když ona byla vprváku, on už končil. Byl chytrý, hezký asportovně založený, ne vyloženě okouzlující nebo třeskutě sexy, ale když se sněkým bavil, jeho šedé oči byly naprosto soustředěné. Nikdy se nestalo, že by naslouchal jenom napůl anebo trousil roztržité poznámky. Pokud si sněkým povídal, věnoval mu plnou pozornost. Každá živá duše ve škole věděla, kdo je Dalton.

Ivy se nechtěla vmyšlenkách vydávat na cestu do minulosti, lemovanou vlastními chybami, atak sklopila hlavu ačekala, až Dalton zaplatí. Pak si ukasy objednala menu číslo čtyři, tedy vejce, slaninu, lívance abezedný hrnek kávy. Podala pokladní desetidolarovku.

„Budou to čtyři dolary apět centů.“ Pokladní byla oněkolik let mladší než Ivy aměla tmavé vlasy stažené do ohonu. Měla do bronzova opálený obličej av koutcích očí už se jí začínaly dělat vrásky.

„Skvělá cena,“ poznamenala Ivy.

„Jste první, kdo to říká,“ opáčila pokladní. „Prvního ledna jsme zdražili odolar aod té doby si pořád někdo stěžuje.“

Ivy schovala vrácené drobné do kapsy džínů. „Já už roky žiju vNew Yorku.“

„Tak tím se všechno vysvětluje. Já byla vNew Yorku jenom na školním výletě, když jsem chodila na střední do prváku. Pamatuju si, jak jsem platila osm dolarů za bagel bez náplně amalé kafe.“

„Byl ten bagel dobrý?“

Zasmála se. „Nebyl špatný, ale lívance od Dotty umě vedou.“

„Moje řeč.“ Rychlé tempo New Yorku už Ivy přešlo do krve, takže ukončila nezávazný rozhovor, nalila si do bílého keramického hrnku kávu anašla si vrohu volný stůl.

Polkla několik doušků kávy avychutnávala si její chuť apovzbuzující účinek. Pak vytáhla telefon. Automaticky otevřela e-mail, aby se podívala, jestli jí na soukromý účet nepřišla nějaká pošta související sprací vrestauraci. Neměla důvod ji kontrolovat, ale přetrhnout pouto bývá obvykle těžší, než by si člověk přál. Objevila několik vzkazů od dodavatelů, kteří jí přáli hodně štěstí, ale většina e-mailů se týkala nezaplacených faktur nebo objednávek. Gino na ni vposledním roce hodně spoléhal. No jo, nedá se nic dělat.

„Ivy?“

Daltonův hlas zněl jako přesýpání písku na plážích Severní Karolíny. Ivy mu pohlédla do šedých očí, jejichž pronikavý pohled za těch dvanáct let obrousil čas, ana věčně opálenou tvář, ošlehanou pobytem na stavbách. Až na tmavé husté strniště to ale byl pořád ten rebel, který ve třinácti vyšplhal na vodárenskou věž vCurritucku, všestnácti jel ve svém jeepu sám do Kalifornie azpátky apak se vykašlal na studium na Duke University araději vstoupil do armády. „Daltone.“

„Jsi zpátky, anebo jenom na další krátké návštěvě?“ Vkoutcích očí se mu prohloubily vrásky aIvy si všimla, že mu vtmavé kštici přibyly stříbrné vlasy.

„Spíš na té krátké návštěvě.“ Schovala telefon do kapsy avstala. „Vyklízím Rutin dům. Když ale vidím, kolik toho nashromáždila, je mi jasné, že to nějaký čas zabere.“

Pomalu kývl. „Všechno jsem jí nanosil do domu. Ruth se nechtěla vzdát ničeho, co se dalo zachránit.“

„Oceňuju ty strategické uličky vedoucí na zadní verandu ado koupelny.“

Prohlížel si ji, jako by také hodnotil, jak ji uplynulých dvanáct let změnilo. „Bylo mi jasné, že se stím brzy budeš muset vypořádat.“

Zastrčila si uvolněný pramen vlasů za ucho auvažovala, jak si asi vDaltonových očích stojí. „Díky, že jsi jí pomohl. Vyklízení sice bude očistec, ale jestli takhle měla babička větší klid vduši, stálo to za to. Musela sní zamávat už jenom samotná ztráta hotelu.“

„Dej mi vědět, pokud bys chtěla pomoct ty věci odvozit.“

„Díky, ale poradím si. Sice se nezastavím, ale mám čas.“

„Pak se vrátíš do New Yorku?“

„Možná.“

Trochu se předklonil. „I když jsi žila vNew Yorku, pořád máš severokarolínský přízvuk.“

Byly doby, kdy se od svého rodiště chtěla úplně odstřihnout, ale byla tu příliš hluboce zakořeněná. „Holka může odejít zJihu, ale Jih vní stejně zůstane.“

Šedé oči ji upřeně pozorovaly. „Asi máš pravdu.“ Zacinkal zvonek apokladní oznámila, že už je připravená objednávka číslo třicet dva. „To je moje.“

„Ruth říkala, že stavební firmě tvého táty se dobře daří.“ Před dvanácti lety se po hypoteční krizi zhroutil trh afirma bojovala opřežití.

„Máme teď přes třicet zaměstnanců.“

„Skvělé!“

Zvedl hrnek skávou ke rtům azaváhal. „A pověděla ti Ruth, že táta koupil rezort Na Pobřeží?“

Pomalu zavrtěla hlavou. Šokovalo ji aranilo, že jí tohle Ruth zatajila. „Zmínila firmu PDD Construction.“

„To jsme my. Pete, Dalton, Dani. PDD.“

Před očima měla rezort, nedávno srovnaný se zemí. „To mi nedošlo. Ruth mi všechno pověděla, až když už byla smlouva podepsaná.“

„Táta jí zaplatil víc než férovou cenu.“ Promluvil autoritativním tónem, jako by chtěl zdůraznit, že rodina Manchesterových jednala sRuth poctivě.

„To mi řekla.“ Pro babičku bylo důležité, že se díky prodeji zbavila všech dluhů.

„Dani ví, že jsi zpátky?“ zajímal se Dalton.

Ivy si odkašlala. Na setkání skamarádkou ještě nebyla připravená. „Ne. Přijela jsem včera večer.“

„Zavolej jí. Ráda tě uvidí. Na pohřbu si stebou nikdo nestihl promluvit.“

„Co je pryč, to je pryč.“ Vyznělo to chladněji, než měla vúmyslu.

V očích měl pevné přesvědčení, že čas všechno zahojil. „Rutin dům je plný krámů. Sama se jich nezbavíš. Zavolej mi.“

„Mám dodávku. Anakoupím si pytle akrabice.“

„Nehodil by se ti kontejner na odpad?“

„Myslím, že se bez něj obejdu.“

„Vyklízel jsem spoustu domů, jako je ten Rutin. Kontejner je nezbytnost. Vždycky objevíš víc věcí na vyhození, než sis myslela.“

Rutin dům sice byl přecpaný, ale Ivy přijela ani ne před dvanácti hodinami apřipadalo jí nevhodné žádat hned někoho opomoc. „Nemusíš pro mě nic dělat.“

„Ber to jako dárek na uvítanou. Až bude kontejner plný, nechám ho odtáhnout.“

„Vážně si myslím, že stímhle si dokážu poradit sama.“

„Ruth byla stejně nezávislá jako ty. Aobčas paličatá. Ale dokonce iona si nakonec uvědomila, že jí nezbývá nic jiného než ustoupit.“

„Jen kvůli hurikánu.“ Ivy cítila potřebu Ruth hájit.

Rty mu zvlnil nepatrný úsměv. „Vydržela celkem čtyři hurikány. Té její nezávislosti jsem si na ní cenil ze všeho nejvíc. Měl jsem ji hodně rád.“

„I já.“ Po celých dvanáct let, která Ivy strávila vNew Yorku, si sbabičkou několikrát týdně telefonovaly. Bylo zvláštní, že když je dělilo skoro pět set mil, nacházely mnohem víc společných témat khovoru.

„Bez kontejneru to nezvládneš, Ivy.“

Ivy si náhle představila, jak vedle ní stojí Ruth, jako když spolu vařily vkuchyni rezortu Na Pobřeží. Na každou práci si vezmi správné náčiní. Ztracený čas jsou ztracené peníze. „Tak dobře, díky.“

Uvolnil do té doby napjatá ramena. „Co sdomem uděláš?“

„Prodám ho,“ odpověděla. „Potřebuju peníze.“

„Máš kupce?“

„Ještě ne. Vždyť nejsem ve městě ani čtyřiadvacet hodin.“

„Chci ti udělat nabídku,“ prohlásil. „Je to skvělá nemovitost.“

„Neprodám ho někomu, kdo ho srovná se zemí.“

„Hodnotu má hlavně pozemek.“ Ve škole býval Dalton tvrdě praktický anepotrpěl si na sentimentalitu. Dani ale vykládala, že po smrti jejich mámy se změnil azačal být citlivější.

„Já vím. Ale chtěla bych vidět, jak ten dům někomu dál slouží. Naše rodina ho vlastní od roku 1920. Astarší nemovitosti jsou teď dost vmódě, ne?“

„Dostala bys víc, kdybys ho nechala strhnout.“

„To bych nedokázala.“

„A co když nenajdeš nikoho, kdo by stvými podmínkami souhlasil?“

Věděla, že renovace nebude jednoduchá. Elektrické rozvody, vytápění ivodovodní trubky pocházely ze sedmdesátých let. Jenže při pohledu na trámové stropy, ručně postavený kamenný krb averandu lemující celý dům se Ivy vmysli vynořovalo tolik vzpomínek! „Řeším problémy, až když nastanou.“

„Nepřijímej žádnou nabídku, aniž by sis se mnou promluvila,“ požádal ji.

„Přijmu nabídku od kohokoli, kdo bude chtít dům zachránit.“

„Dobře. Zůstaneme vkontaktu.“

„Víš, kde mě najdeš.“

Kývl, vyzvedl si objednávku, vyšel zrestaurace azamířil kčernému pick-upu.

Ivy seděla ustolu, upíjela kávu avýlohou se dívala, jak si Dalton sedl za volant, vybalil zalobalu jídlo asvětlý labrador na sedadle spolujezdce začal štěkat avrtět ocasem. Dalton vytáhl plátek slaniny, půlku dal psovi adruhou snědl.

Blížily se kroky aservírka položila před Ivy její objednávku. „Dáte si ještě něco?“

„Ne, tohle bude stačit.“

Servírka jí dolila kávu. „Když budete něco potřebovat, houkněte na mě.“

„Určitě.“

Ivy znovu vyhlédla ven. Dalton zrovna vycouvával zparkovacího místa. Otáčel se, paži ledabyle položenou na opěradle sedadla spolujezdce. Pohled jí utkvěl na ostře řezané hraně jeho čelisti. „Už je to dávno, Ivy Nealová.“

Vyjel na hlavní silnici azamířil krezortu Na Pobřeží. Teď už ji lákala jenom snídaně. Utrhla si půlku proužku grilované slaniny, snědla ji avychutnávala si kouřovou slanou chuť. Není divu, že Daltonův pes tak nadšeně vrtěl ocasem.

Vytáhla telefon, znovu si přečetla deset e-mailů, které už jednou viděla, aodložila přístroj displejem dolů. Jako by se po ní natahovala neviditelná ruka asnažila se ji odtáhnout zpátky na sever. „Musíš jít dál, Ivy. Mysli na přítomnost. Začínáš nový život. Ať bude jakýkoli.“

Snědla snídani, nechala padesát centů spropitného avyšla ven. Jejím dalším úkolem je nakoupit si potraviny ačisticí prostředky.

Úspory jí vystačí na několik měsíců. Za patnáct dnů bude mít narozeniny. Pak může bez problémů čekat měsíc nebo idva, než se dům prodá.

Vyšla zrestaurace, ustánku si koupila místní týdeník azamířila kautu. Sedla si za volant, pustila topení alistovala tenkým časopisem. Vtéto roční době se na Outer Banks nic moc nedělo, takže články se týkaly spíš zimní péče odomy, uzavření nebo otevření nejrůznějších obchodů asamozřejmě přípravy na sezonu, která neoficiálně začínala týden před Velikonocemi. Kdysi trvala sezona jenom od června do září, ale možnost pracovat astudovat zdomova ji prodloužila od března do prosince.

U vchodu do železářství si vzala vozík, našla potřeby pro stěhování apomalu procházela liduprázdnou uličkou. Když došla na konec, měla vozík plný kartonových krabic, pytlů na odpadky ačisticích prostředků.

Usamoobslužného pultu zaplatila kartou, se zatajeným dechem čekala, jestli platba bude přijata, akdyž proběhla, súlevou vydechla abyla o161 dolarů chudší. Jakmile prodá dům, musí zaplatit domácímu adorovnat dluh na kreditní kartě. Ruth po celý život splácela dluhy aIvy dělala totéž, ale nebylo jí vůbec příjemné hradit jenom minimální splátky aneustále se strachovat, že platba nebude přijata kvůli nedostatku peněz na účtu.

Restaurace Vincenzo’s před čtrnácti měsíci snížila zaměstnancům platy. Aby podnik přežil, musíme co nejvíc osekat výdaje, zaznělo na každodenní společné večeři personálu. Ivy byla týmová hráčka, takže se přizpůsobila, jenže nižší plat způsobil, že častěji musela vybírat peníze do minusu. Slibovali, že bude líp: Zatněte zuby, aaž restaurace splatí překlenovací úvěr azačne zase vydělávat, dostanete prémie. Dodnes je nikdo neviděl.

Nastrkala věci do tašek, vyvezla vozík ven kautu auložila nákup do kufru. Když se před lety odstěhovala do New Yorku, měla jednu kapsu prázdnou adruhou vysypanou, ale poradila si. Zvládne to ipodruhé, aještě lépe.

„Ivy Nealová?“

Otočila se aspatřila vysokého muže se širokou hrudí, hustou čupřinou šedých vlasů, šedým, nahoru zahnutým knírem, baňatým nosem arůžovými tvářemi.

Místní veterinář pan Brown smanželkou chodili každý pátek do rezortu Na Pobřeží na jídlo. Dávali si polévku zmořských plodů apečivo sporcí másla navíc.

Usmála se azamířila mu vústrety. „Pane Browne.“

Stiskl ji vmedvědím objetí stejně jako před dvanácti lety. „Rád tě zase vidím, holka. Když ses odstěhovala, polévka zmořských plodů už nikdy nebyla jako dřív.“

Vdechla vůni tabáku apsů. „Díky.“

Ucouvl aprohlížel si ji. „Vypadáš skvěle. Stárneš do krásy.“

„Totéž bych mohla říct já ovás.“

Rozesmál se. „A lhala bys. Ale já bych se nezlobil.“ Zvážněl. „Mrzí mě, co se stalo Ruth. Byla živel.“

„To ano,“ kývla Ivy. „Díky. Ráda jsem vás viděla.“

„I já tebe.“

Cestou zpátky do domu si Ivy uvědomila, že babička skvěle vycházela snad skaždým kromě ní. Jakmile se spolu ocitly vjedné místnosti, začaly létat jiskry aostrá slova. Podle Ruth za to mohly jejich podobné povahy. „Když se vjedné kuchyni sejdou dvě alfa samice, dají se čekat problémy.“

Ivy naopak vždycky tvrdila, že jsou sbabičkou každá jiná. Ačkoli vposlední době často vypouštěla zpusy Rutina oblíbená přísloví jako „bez práce nejsou koláče“. Mezi její typické výroky patřilo také „s chutí do toho, půl je hotovo“, „každý svého štěstí strůjcem“ nebo „v nouzi poznáš přítele“.

V duchu slyšela mámin hlas: Seď rovně, Ivy.

Čtyřletá Ivy stáhla ramena dozadu adívala se, jak matka řadí rychlosti. Vezla ji po pobřežní silnici ašpatně těsnícími okýnky do kabiny auta profukoval studený zimní vítr. Už minuly sedm zelených cedulí označujících každou míli, minigolfové hřiště avíc domů na pilířích, než Ivy dokázala spočítat.

Zavazadlový prostor auta byl nacpaný jedenácti pytli na odpadky sIviným amatčiným oblečením. Ivy si ssebou vzala isvoji oblíbenou prošívanou deku aplyšového medvídka sjedním okem. Vruce držela sáček se třemi posledními slanými krekry Goldfish. „Určitě budeme do Vánoc zpátky doma? Tady mě Santa nenajde.“

Ve zpětném zrcátku uviděla matčin nervózní úsměv. „Neboj se. Santa tě najde.“

Matka si prohrábla husté rovné černé vlasy, které jí opticky prodlužovaly úzkou tvář. Čtyřletá Ivy mámě záviděla její krásu adoufala, že jednou bude mít stejně dlouhé nohy jako ona atmavé kudrnaté vlasy se jí nějakým zázrakem narovnají.

Ivy se vysvobodila zpopruhů dětské autosedačky, mezi sedadly se předklonila, stiskla tlačítko na autorádiu azačala hledat muziku. Za poslední dvě hodiny nechytily jedinou rozhlasovou stanici, která by se vyrovnala těm vRichmondu. Znovu stiskla tlačítko. Aještě jednou.

Konečně našla Always Be My Baby, ačkoli signál byl špatný. Některé chůvy Mariah neměly rády, ale mámě nevadila.

Ivy si znovu sedla, ale popruhy už si nenavlékla. „Jessica bude mít vsobotu oslavu narozenin. Stihneme se vrátit?“

„Proč by ne?“

Ivy zírala do zpětného zrcátka ačekala, až jí matka pohlédne do očí. „To je za pět dní.“

„Umím počítat.“ Matka několikrát stiskla knoflík na rádiu, až našla předchozí stanici.

Když máma lhala, vždycky si našla něco, sčím si mohla pohrávat, nebo nějak zaměstnala ruce. Jednou ale Ivy vysvětlila, že lže ze zdvořilosti, ne se zlým úmyslem. Aby měla klid, říká lidem to, co od ní chtějí slyšet. Fungovalo to, ale vždycky jen do chvíle, kdy máma ztratila trpělivost arozešla se spřítelem, takže se musely odstěhovat zjeho bytu, anebo dala vpráci výpověď.

„Kolik mil ještě pojedeme?“ zeptala se Ivy.

Tentokrát na ni máma vzrcátku pohlédla. „Už jenom pár.“

„Co je to nouzová situace?“

„Proč se na to ptáš?“

„Řekla jsi mámě Jessiky, že máme vrodině nouzovou situaci. Já ožádné nevím.“

Máma vylovila zkabelky tmavé brýle anasadila si je. „Všechno je vpořádku.“

„Ale jedeme za Ruth avezeme si ssebou všechny naše věci. Apřitom není léto.“

„Měly bychom ji vídat častěji. Musíš babičku líp poznat.“

„Proč zrovna teď?“

„Jsou Vánoce, Ivy. OVánocích se rodiny vídají.“ Matka si upravila na nose brýle. Zakrývaly jí velkou část obličeje.

„Ale vy dvě spolu přece nemluvíte.“

„Mluvíme.“

Ivy neunikl obezřetný tón matčina hlasu. „Kdy?“

„Často.“

„Ale babičku navštěvujeme jenom vlétě.“

„O tom už jsme se bavily. Jedeme ji prostě navštívit teď.“

Ivy vyhlédla zokýnka na výlohy se zataženými roletami acedule snápisem, který ještě nedokázala přečíst. „Najde nás tady ten Santa?“

„Přestaň se mě pořád na něco ptát, Ivy. Bolí mě ztoho hlava.“

Mámu vposlední době bolela hlava dost často apak se dokázala rychle naštvat. Atak si Ivy založila ruce na hrudi, nahrbila ramena azačala počítat domy, které míjeli.

Minuly rezort Na Pobřeží aIvy si chvíli myslela, že si to máma rozmyslela aodveze je zpátky domů. Máma hodně často měnila názor. Kdyby se vrátily, Santa by je určitě našel aIvy by mohla jít na narozeninovou oslavu.

Jenže máma najednou tlumeně zaklela, vjela na parkoviště, otočila tam auto azamířila zpátky na sever. Tentokrát před prázdným hotelovým parkovištěm hodila blinkr.

„Sladký domove,“ prohodila, když auto začalo drkotat po nerovné dlažbě.

Ivy se trochu napřímila. Byla zvědavá, jak teď vypadá místo, které vídala jenom vlétě. Nestála tu žádná další auta avšechno včetně nebe bylo úplně šedivé– až na řadu tyrkysových bungalovů.

Máma zaparkovala avypnula motor. „Připravená?“

Ivy obabičce skoro nic nevěděla aměla zní trochu trému. „Asi jo.“

Máma vystoupila, upravila si na nose brýle astáhla ramena dozadu. Ivy obešla auto apřehodila si přes ramena prošívanou bundu. Společně přešly přes parkoviště. Za zády jim burácel oceán.

V hotelové hale máma zaváhala, sundala si brýle, došla krecepci azazvonila na zvonek.

„Hned jsem tam!“ zazněl hlas ze zadní místnosti.

„Vždycky vím, kde babičku najdu,“ prohodila máma. „Nehne se zrecepce stejně jako kdysi já.“

Dveře se rozletěly aobjevila se padesátnice. Nebyla vysoká, ale měla tak pronikavý pohled, že na Ivy působila jako obryně. Husté stříbrem prokvetlé vlasy měla stažené do ohonu aněkolik pramenů rámovalo její tmavě opálený obličej svráskami kolem očí artů. Automaticky, naučeně se usmála, ale pak spatřila dceru avnučku astrnula.

Máma znovu stáhla ramena dozadu, jako by se jí to napoprvé moc nepovedlo, azamířila kpultu. „Mami.“

Ruth vyšla zrecepce, rozevřela náruč aúsměv jí zněžněl. Matka ji objala kolem širokých, hranatých ramen. Ivy vycítila, že zmámy rázem vyprchalo veškeré napětí.

„Jsem tak ráda, že jste doma,“ vydechla Ruth. „Vyklidila jsem pro vás pokoj vdomě.“

„Díky, mami.“ Matka si přejela konečky prstů po vlhké tváři. „Podívej na Ivy. Od června vyrostla otři palce.“

Při zvuku svého jména udělala Ivy krok dopředu. „Ahoj.“

Ruth se na ni užasle dívala. „Když jsem tě viděla naposledy, byla jsi mi po kolena. Rosteš jako zvody, holka.“

„Už je mi skoro pět.“

„Naposledy jsem tě viděla, když ti byly tři.“

„Copak my tu loni vlétě nebyly?“ zamumlala máma spíš sama pro sebe. „Ten čas tak letí.“

Ivy zírala na babičku aviděla statnou postavu astejné vlnité černé vlasy, jaké měla iona sama. Bude jednoho dne taky šedivá?

„A už umím počítat do stovky,“ chlubila se dál Ivy azatajila, že občas uprostřed ztratí nit amusí začít znovu.

Ruth si změřila Ivyinu bundu oblečenou přes triko skrátkým rukávem. „Doufám, že jste si ssebou vzaly svetry. Ještě několik týdnů tu bude zima.“

„Myslela jsem, že jedeme do tepla,“ podivila se Ivy.

„V létě tu dokáže být větší žár než ve friťáku. Av zimě zase strašně chladno.“

„V sobotu jdu na narozeninovou oslavu,“ oznámila Ivy.

Ruth pohlédla na mámu, která si rychle setřela ztváře slzu. „Ty jsi jí to neřekla?“

„Život není fér.“

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ