Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ladislava Horová

Nejlepší kůň je táta

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7576. publikaci

Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Ilustrace na obálce Václav Ráž
Návrh obálky TypoText
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2020
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2020
Text © Ladislava Horová
Ilustrace © Václav Ráž

ISBN 978-80-271-1545-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-1544-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-2601-9 (print)

Nejlepší kůň je táta

Konečně sobota. Celý dům ještě spí, včetně našeho psa. Je to téměř vzácnost, když budík ukazuje sedm hodin. Jindy už mívám touhle dobou po svém boku dospávající mrně. Dnes ale na sousedním stolku nedrnčel budík, nikdo nebřinkal kartáčkem o umyvadlo, žádné smrkání ani chrchlání se nekonalo, zkrátka náš dvouletý Daniel neměl nejmenší důvod nechat se vyrušit. Co bych dala za to, kdyby ta idylka vydržela ještě aspoň půl hodinky. Nejspíš jsem to zakřikla, protože na vedlejší straně postele začala šustit peřina. Vlastně to není tak špatný nápad, říkám si v duchu a soukám se trochu ohřát ke svému spolunocležníkovi. Řekla bych, že můj manžel Svatopluk návštěvu schvaluje, a tak zkouším přitulit se ještě trochu blíž.

„Maminka…, deku, fašku…, vyndat! Maminka?“ ozývá se z postýlky ve vedlejším pokoji s narůstající intenzitou. Svatopluk nesouhlasně bručí… Možná ještě usne, zkouším uvěřit nemožnému.

„Pívat…, vyndat!“ chrlí povely naše ranní ptáče. Přemýšlím, po kom je tak autoritativní. Zároveň začíná lomcovat postýlkou takovým způsobem, že mi nezbývá než se vyklubat z peřin. Nejlépe hodně rychle. Dřív, než se našemu malému tyranovi podaří vzbudit dosud spící sestru Dominiku. Ta je naštěstí odjakživa jako Šípková Růženka. Mohlo by se jí střílet u ucha a s ní to ani nehne. O to větším šokem byl pro nás Daníkův ďábelský temperament. Lev se v něm zkrátka nezapře, ať chceme nebo ne.

Přicházím k postýlce a okamžitě ze mě vyprchávají chmurné úvahy. Není nic roztomilejšího než čerstvě probuzené děcko.

„Jakpak jsme se vyspinkali?“ žvatlám něžně na našeho mrňouska.

Kašlu na všechny rádoby odborníky i na jejich poučky týkající se šišlání a používání zdrobnělin.

Vzápětí se mi dostává milé odpovědi: „Hezky, hm.“

Vmžiku jsem zpátky pod peřinou i s naším andílkem.

„Co blbneš?“ bručí Sváťa rozespale. No bóže, tak jsem to asi trochu přehnala s odpichem.

„Táta, hajá, pinká…“ dloube malý Daník taťkovi prstem do křečovitě zavřeného oka. Ten už je také dávno vzhůru, ale nechce kazit hru. Malý mu pro změnu zacpává nos, ale i na to má jeho tatínek účinnou zbraň. Přetáhne si peřinu přes hlavu a klučina je v tu chvíli bezradný. Bojí se totiž tmy a pod deku si sám netroufne.

„Kovanej,“ konstatuje mrňousek zklamaně s náznakem opovržení. Když ho přestane bavit hledat bubáka, obrátí svou pozornost mým směrem. Bleskurychle mi přejede očima po kabátku od pyžama tak, jak to umí jen muži. Najednou zbystří, ale jeho pohnutky jsou na rozdíl od mužských čisté a nezáludné. Na tváři se mu objevuje dychtivý výraz. Vinen tím je jeden neposlušný knoflík. Nepozorovaně se rozepnul a malý v tom uviděl velikou výzvu.

„Áno, bumbat,“ vzpomíná si nejspíš na prazážitky z dob kojení.

„To víš, že jo,“ zapínám si spořádaně knoflík, než se na mě náš malý jedlík stihne vrhnout.

„Jsi pomalej,“ posmívá se známý hlas zpod peřiny.

Zvedám se z postele. To už je i můj muž donucený vylézt ze svého úkrytu, protože tam ty dva poťouchy nechávám napospas osudu.

„Tatí, koník,“ křičí malý nezbeda a rajtuje po svém otci hlava nehlava. Do ložnice přichází dorůžova vyspinkaná Dominika, přidává se bez meškání k malému lumpovi a já láskyplně pozoruji celý ten bengál.

„Nejlepší kůň je náš taťka,“ vykřikuje Domča slova uznání a skáče Sváťovi po ledvinách. Teď už tady chybí jenom Keny, napadá mě. Náš pes nejspíš dokáže číst myšlenky, jinak to nevidím. V tu chvíli totiž vbíhá odpočatý jezevčík do ložnice s hurónským štěkotem, aby se mohl nadšeně vrhnout do řádícího klubka.

„Tady chybět nebudu,“ říkám si a využívám nastalé situace k přípravě snídaně. Kdybych byla čerstvě vdaná, nelenila bych, hupla na svůj zánovní bicykl a dofrčela pro čerstvé rohlíčky do nedaleké vesnice. Jenže proč si dělat zbytečné násilí, když to jde jednoduše, myslím si a zapínám troubu s vítězoslavným výrazem na tváři. Žena může mít své blízké sebevíc ráda, ale to ještě není důvod dělat ze sebe truhlíka. To za nás hravě obstarají ostatní.

Konečně společně usedáme za stolem. Děti ukusují svá oblíbená bébéčka. Já ujídám z mističky celozrnné lupínky, i když bych si raději dala chleba se salámem. Stále se mi nedaří zredukovat těhotenská kila… po dvou letech. Závistivě pokukuji po Sváťovi, do kterého střídavě padají rohlíky s marmeládou i s vysočinou.

„To jsou, panečku, rohlíčky, jako z pekárny,“ podotýká s plnou pusou a já se tetelím blahem. Jak málo stačí ke štěstí. Keny leží tiše pod kuchyňským stolem. Jako správný pan šelma číhá na všechno, co dopadne na podlahu. Nejlépe pokud je to k jídlu.

„Jdi na místečko!“ zavelím autoritativně, ale nejspíš jsme se špatně pochopili, já i pes. V tu chvíli sebou totiž Kenďa sekne o podlahu, čímž paroduje proslulého vozemboucha. Kdo by neznal Keníkovy herecké etudy, hádal by, že náš pes právě prodělal srdeční příhodu.

„No dobře, ty pacholku, ale žádné loudění!“ slevuji ze svých nároků, když vidím jeho oči obrácené v sloup.

„Tak co dneska podnikneme, rodinko?“ ptá se Sváťa, čekaje na první návrhy.

„Pojedeme někam na kole,“ napadlo Dominiku.

Konečně, proč ne? Nedávno jsme od známých sehnali sedačku i přilbu pro Daníka, tak ji aspoň vyzkoušíme.

„Hoďte se do gala, já jdu připravit kola,“ rozhoduje Sváťa tónem generála a vesele vstává od stolu. Šlape při tom na číhajícího Kena, takže se dole u podlahy strhává menší mela.

„Pojď, ty moulo jeden. Jdeme ven,“ láká Sváťa zpod stolu čtyřnohého miláčka. Tře si při tom čerstvý obtisk zubů na svalnatém lýtku. Asi za hodinu jsme nastoupeni před domem tak, aby nám mohl vrchní technik přidělit kola podle velikosti. Daník má premiéru a náležitě si to na své nové pozorovatelně užívá. Nemusíme jezdit vůbec daleko, což je další výhoda bydlení v hájovně. Já jsem se o tom ještě nezmínila? Tak tedy. Můj Svatopluk pracuje jako hajný, a to stačí k tomu, aby se společenský člověk jako já ocitl na samotě. Stěžovat si však nemohu a ani nechci. Na houby chodím jen tak v pyžamu a nikoho tím nepohoršuji. Je tu krásně v každém ročním období a všichni jsme si tady zvykli až překvapivě rychle. Kde jinde bychom mohli vykouknout z domu a hned nato šlápnout do pedálů, tak jako dnes?

Zatímco Sváťa funí a potí krev, malý výletník se zubí, až mám strach, aby nespolkl nějakou nepozornou vosu.

„Na kopci si dáme malou pauzu,“ cedí vedoucí jezdec dýchavičně. Nedivím se, že toho má plné zuby. Šlapat do kopečka s naším vrtícím se cvalíkem za zády, taky bych se potřebovala nadýchnout. Aspoň, že Domča nereptá. Na kole jezdí ráda, často a za slíbený zmrzlinový pohár je ochotna vypustit duši. To má asi po mně.

Další člen pelotonu, který neztrácí optimismus, je náš mrňous. Na své pozorovatelně si hlasitě prozpěvuje. Vyjíždíme na vršek a vyndáváme pití. Daník se rozhlíží a barvitě popisuje okolní krajinu v domnění, že jsme únavou oslepli: „Tlomy, houba, táta…, pinavej!“

„To je pot, skřítku, to taky časem poznáš,“ poučuje otec pokračovatele rodu.

„Jedem, dostávám hlad!“ oznamuje Svatopluk. Za hlasitého výskotu malého navigátora pokračujeme v cestě. K cíli už to není daleko, naštěstí. Můj žaludek úspěšně konkuruje ukřičené sojce a já v duchu přemýšlím, co si dám dobrého. Ještě u snídaně jsme si totiž naplánovali oběd v restauraci za lesem. Už zbývá jen pár metrů a brzdíme u pohostinství. Sváťa příjezd nijak nekomentuje, což u něho nebývá zvykem. Obzvlášť když se moje přední kolo vášnivě pozdravilo s betonovým obrubníkem. To obvykle bývá řečí…

„Otoč hlavu,“ napovídal mi můj šestý smysl. Obracím se dle jeho pokynu, abych spatřila svého muže, stále stojícího obkročmo nad svým kolem, s přiblblým úsměvem na tváři. Upírám oči týmž směrem jako on, a všechno je mi rázem jasné. Můj manžel civí na nějakou úplně cizí ženskou. Asi servírku podle mundúru. A já si zakládám na tom, že není holkař. No ano, tichá voda břehy mele. A já jsem husa naivní.

„Budeme tady ještě dlouho?“ vytrhávám mužíčka ze snění a neodpouštím si ani jízlivý úšklebek. Je to právě takový škleb, za který se pokaždé nenávidím. Přála bych si zůstat v podobných situacích stále nad věcí.

„Jo jasně, jdeme,“ pokyvuje Sváťa a neochotně se otáčí zpátky k nám. Návrat do reality je pro něho asi dost těžký, protože při slézání z kola zapomíná na jeden podstatný detail. Bohudík, že děti moderních rodičů nosí na hlavičkách cyklistické přilby. Náraz velké nohy Daníkem trochu otřásl, ale jinak to nese sportovně.

„Bum, bás,“ pronáší nechápavě na otcovu adresu.

Konečně vybíráme z jídelních lístků, což je jedna z mých nejoblíbenějších činností. Smět uvažovat o tom, co si dám dobrého, aniž bych byla nucena rozpálit plotnu.

„Papat, papat!“ ozývá se náš jedlík a vší silou buší nerezovou lžící o stůl. Ne, že bychom mu nějak zvlášť bránili v rozletu. Obsluha neskutečně vázne.

„Dáte si něco k pití?“ ptá se číšník se strojeným úsměvem na rtech.

„Jednu dvandu,“ tetelí se Sváťa už jen při vyslovení svého přání.

„Pobívku!“ poroučí si bez okolků naše mrně, držíc pevně svou flaštičku s ovocným čajem. My dámy zůstáváme až na konec, jak jinak… Já si objednávám černé pivo a Dominika kofolu.

Oběd probíhá bez větších komplikací až do chvíle, kdy Sváťa vstává od stolu a se slovy: „Musím na záchod,“ odchází kamsi. My zatím v klidu dojídáme. Kéž by se Daníkovi nezačalo po taťkovi stýskat.

„Táta. Zásot, kadí, eee!“ Vykřikuje důležitě a otáčí hlavičkou tak, aby všichni dobře slyšeli. Klučina své tlačení skutečně prožívá, takže mu na čele nabíhá výrazná modrá žíla.

„Nech toho,“ snažím se ho krotit, ale marně.

Místností burácí salva smíchu. Servírka na mě spiklenecky pomrkává. Sváťa se nic netuše vrací zpátky ke stolu, na tváři blažený výraz. Nemám ráda, když jsme někde středem pozornosti. Daník to má asi naopak. V rozesmátém publiku našel spřízněné duše, a tak nelení a chlubí se celou dosavadní slovní zásobou. Musím přiznat, že některá slůvka jsou i pro mě novinkou. Asi budu muset upozornit našeho dědu, aby si dával pozor na pusu.

To je pořád samé hovno sem, prdel tam, a pak se všichni divíme.

Zpáteční cestu si užíváme. Občas někde zastavíme, aby se děti proskočily, a jedeme dál. Z krátkého výletíku se vyklubal mnohem delší okruh, než jsme u snídaně naplánovali. Děti jsou brzy příjemně unavené. Vypadá to, že se nám rýsuje hezký večer. Oblohu začínají zdobit červánky. To je ten pravý čas, aby slunce na okamžik pohladilo protější kopec. Naši malí výletníci pomalu, ale jistě odplouvají do říše snů. Z kuchyně se line vůně právě uvařené kávy. Svatopluk mi naznačuje, že mám šálky odnést na terasu. Za chvíli přichází za mnou, v jedné ruce lahev oblíbeného vínka a ve druhé sáček smažených brambůrků. Dobře ví, že těm pálivým nikdy neodolám, a když říkám nikdy, znamená to v tomto případě opravdu NIKDY.

Nechci mu kazit radost, takže si nasazuji útrpný výraz. Oběma rukama se chytám za břicho se slovy: „Ty víš, jak mě zničit!“

Pravdou je, že ten večer mě můj muž skutečně „zničil“, ale pouze v tom dobrém smyslu slova. Uléhali jsme ruku v ruce, a kdyby se mě někdo zeptal, co bylo za minutu, tak nebudu schopna odpovědět. Usnula jsem jako špalek.

Co se škádlívá, to se rádo mívá

„Chcete ty palačinky s marmeládou, nebo naslano?“ hulákám z kuchyně na své dvě ratolesti. Svatopluk mi pokaždé významně zapne hlasité odvětrávání, takže není slyšet na metr daleko, natož pak mezi dvěma místnostmi. Jednou se mu to pěkně vymstilo, protože jsem neslyšela ani jeho volání, když si na zahradě ošklivě rozsekl hlavu. Přežil to. A ještě mi stihl vyčíst, že prý bych ho nechala chcípnout. Fakt vtipné. Celý den pak ležel s ovázanou hlavou a demonstrativně sykal bolestí. Zato když se něco stane mně, slyším jenom: „Táhni a srůstej.“

Hořce se člověku vzpomíná na chvíle nepochopení, ale to už je holt život. Naše dvě děti mě vrací do reality.

„Se šlehajdou!“ volá dívčí hlásek.

„S mamádou,“ ozývá se barytonem náš dvouletý chlapínek.

Ve vteřině si to překládám a už nesu na talíři jednoho žluťáska se šlehačkovou čepicí i palačinku s marmeládou.

„Kytelý,“ protahuje škvrně obličejík. Přemýšlím, koho mi v tu chvíli připomíná.