Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Caroline Bishop

Ztracená kapitola

Z anglického originálu The Lost Chapter,
vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster

ve Velké Británii v roce 2022,
přeložila Marie Frydrychová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023
jako svou 8916. publikaci.

Redakce Daniela Čermáková
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová

Obálka Anna Ali
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © 2022 by Caroline Bishop
Published by Simon & Schuster, UK
Translation © Marie Frydrychová, 2023
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Cover Design © Anna Ali, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-744-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-743-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-259-2 (print)

Mým přátelům, dalekým i blízkým.

PROLOG

Lyon, Francie, duben 1958

Předpokládám, že až se dostanete na konec tohoto příběhu, asi byste se mě rádi zeptali, zda bych na něm něco změnila, kdybych věděla, jak to všechno dopadne – a odpověď zní: Naprosto ne. Samozřejmě existuje bezpočet možností, kudy se můj život mohl ubírat, a dopadl by jinak. Spousta těchto možností by závisela na činech jiných lidí, ale pokud jde o má vlastní rozhodnutí a kroky – jediné, které jsem já, Eleanor „Lenny“ Cranshawová, mohla koneckonců ovlivnit –, mohu vám teď hned sdělit, že bych nezměnila vůbec nic.

Jenže tehdy, onoho mrazivého jarního večera v dubnu roku 1958, jsem popocházela sem a tam na rohu ulice a každých deset vteřin se dívala na hodinky, protože jsem čekala na Fran, a cítila jsem se mnohem méně sebevědomě, než jak by se mohlo z předchozích měsíců zdát. Co jsem to sakra provedla? Jak k tomu došlo, že můj rok ve francouzské škole, který začal jako velké závratné dobrodružství, takhle pozoruhodně náhle a nečekaně skončil? Sklopila jsem pohled ke svým botám – černým koženým oxfordkám, trochu zaprášeným – a v hrudi mi začala probublávat hysterie při pomyšlení, že mě naše ctihodná ředitelka madame Bouchardová přistihne, jak stojím potmě na ulici jako prodejná holka a jak se tím její předsudky ohledně mé osoby potvrdí.

Ponížila jste se, Eleanor, zahodila veškerý svůj potenciál.

Snažila jsem se zhluboka, pravidelně dýchat, abych potlačila smích, v tu chvíli se mi před ústy ve studeném nočním vzduchu objevovaly a mizely bílé obláčky dechu. Jenže situace, do níž jsem se dostala, nebyla vůbec k smíchu. Vlastně byla poněkud děsivá, ale to jsem nikdy neřekla nahlas.

Tohle slovo jsem rozhodně nepoužila, ani když jsem mluvila s Fran a probírala s ní pozdě do noci náš plán – šeptem v našem pokoji v internátní škole. Děsivé? Sotva. Bude to úžasné, zlato, říkala jsem jí. Chci ti to ze všech sil zpříjemnit, slibuju. Byla jsem sebevědomá, přemlouvala jsem ji, se svým bezbřehým nadšením jsem se jí vlichocovala do přízně. Musela jsem být nadšená, protože ona nebyla. Musela jsem ji přesvědčovat, že si vybojujeme nový život, který nám začíná. Náš společný život. Franin a můj. Útěk ze školy bude osvobozující a dost možná docela napínavý. Jenže my to zvládneme, protože máme jedna druhou. Společně nám to zkrátka bude klapat.

Nakonec jsem přesvědčovala i samu sebe (po všech těch letech jsem pořád dobrá v přesvědčování sebe samé k tomu, abych prováděla věci, které bych rozhodně neměla dělat) a myslela jsem, že jsem přesvědčila i ji.

Znovu jsem pohlédla na hodinky. Bylo skoro čtvrt na dvanáct. Pospěš si, Fran. Nemohla jsem tady otálet moc dlouho, protože pak se světla v zámečku rozsvítí: někdo vyvolá poplach a Bouchardová vyšle ven organizovanou skupinu, aby mě našla a pokusila se mě přivést zpátky. Jenže to se zkrátka nesmělo stát. S touhle institucí jsem skoncovala, s jejími pravidly a zvyklostmi a dvojím metrem a omezeními. A domnívala jsem se, že tahle instituce skoncovala se mnou, ačkoli ne tak, jak bylo v plánu, z čehož mám dodnes značnou radost.

Tehdy jsem věděla, že svůj záměr tak či onak splním. Ano, potřebovala jsem Fran. Copak bych to zvládla bez ní? Při tom pomyšlení se mi sevřel žaludek. A co důležitějšího, chtěla jsem mít po svém boku Fran, protože by se mi po ní strašlivě stýskalo. Jenže v jednom se nemýlila: byla jsem statečná (nebo možná lehkomyslná, jak by řekla máma) a hodlala jsem se poprat s následky svých činů, ať by se stalo cokoli.

Vzhlédla jsem k oblakům plujícím před měsícem. Až odplují a měsíc zasvítí plnou silou, půjdu, říkala jsem si. Vyrazím pěšky na trolejbusovou zastávku a budu pokračovat do centra města. Celý plán – náš plán – uskutečním podle dohody, protože musím, jiná alternativa pro mě byla nepřijatelná. Pokud se Fran nepodaří vyplížit se za mnou, půjdu holt sama. Volba byla na ní, stejně jako má volba byla na mně. Přikývla jsem, jako bych se sebou vyjadřovala souhlas. Ano, dospěla jsem k rozhodnutí, už je to tak. Musela jsem polknout narůstající knedlík v krku.

Za nějakou chvíli oblak proplul před měsícem a silnici zalilo bledé světlo, tak jasné, že jsem na chodníku viděla svůj stín, stín osmnáctileté ženy ve vlněných šatech, v kabátu a klobouku, s kufříkem postaveným vedle sebe. Na tu siluetu si pořád přesně pamatuju – je vypálená do mé mysli – protože to byl konec první fáze mého života a začátek nové, té, která mě vytvarovala do podoby člověka, jímž jsem teď. A já mám tohoto člověka ráda. Jsem na něj hrdá.

Pohlédla jsem na budovu školy, ten prapodivný legrační zámeček, který byl v uplynulých sedmi měsících mým domovem i vězením, zvedla jsem kufřík a obrátila se k silnici. Cosi se ve mně roztříštilo, ale neohlédla jsem se.

Sbohem, Fran.

PRVNÍ ČÁST

1

Teprve když hrnek dopadne na podlahu, uvědomí si Flo, že jí vyklouzl z ruky. V mikrosekundě, než se rozbije, všechno zamrzne, všechno, až na hrnek padající vzduchem – její ruka zůstane na půli cesty k ústům, oči má upřené do novin, její mysl se na ten obraz soustředí. A pak vyštěkne pes a čaj s mlékem udělá na podlaze kuchyně loužičku a Flo má pantofle pocákané jako obraz od Jacksona Pollocka. Na podobné šoky je už dost stará, krucinál.

„Ticho, Ernie, zmlkni!“ Natáhne nohu a odstrkuje psa, než Ernie stihne namočit růžový jazyk do horkého nápoje nebo zhltnout nějaký střep. Ozve se tupé žuchnutí, protože kocour Eric velkým skokem rozumně vyklidil pole, uši připlácnuté k hlavě, zrzavý ocas vztyčený. Flo si povzdechne. Měla by ten nepořádek hned uklidit, ale nic nedělá. Místo sbírání střepů uhladí noviny na kuchyňském stole a znovu k nim sklopí pohled – dívá se na to, kvůli čemu upustila hrnek s čajem, na to, kvůli čemu se jí málem zastavilo srdce.

Později ji napadne: bylo to tady na mě nastražené. No jistě. Vždycky je to na ni nastražené – vždyť si nechává doručovat noviny do schránky na dveřích každý den. Jenže se pokaždé nedostane k pročtení celého jejich obsahu. Obvykle si všimne nanejvýš půlky nějaké knižní recenze nebo kritiky divadelní premiéry a čte je vzhůru nohama nebo nakřivo, protože je má částečně skryté šmouhami od barvy nebo odřezky linolea – a tak pokaždé, když noviny skončí jako podklad pro její tvorbu v ateliéru a následně ve sběru, lituje, že si neudělala čas na pořádné prostudování kulturní rubriky.

Jenže dnes, v den, kdy vyšla tahle konkrétní recenze, si čas udělala. Přišla z ateliéru – ve skutečnosti je to kůlna, ale Flo má dojem, že místo, kde tráví tolik času a díky němuž se tolik let realizuje ve své milované tvůrčí činnosti, si zasluhuje nějaké velkolepější označení – dát si jeden ze svých četných čajíčků, které si dopřává v průběhu pracovních dnů. Mohla by si dát varnou konvici i do ateliéru – má tam elektřinu i dřez –, ale vypít si čaj tady v kuchyni znamená, že musí vstát a projít po zahradní pěšince do domu a podle Flo je tento mírný, avšak pravidelný pohyb naprosto zásadní. Velmi snadno se hluboce pohrouží do meditativního rytmu rytí do linolea, případně do práce s barvou a do tisku, takže by šťastně strávila celý den bez pohybu na židli v ateliéru, nebýt čaje a nutnosti jít na záchod, a ona je vděčná, že ve svém věku ještě obojí pravidelně potřebuje.

Teď se tedy sklání nad novinami a posunuje si po nose brýle na čtení. EXKLUZIVNĚ: PŘEČTĚTE SI PROLOG NOVÉHO ROMÁNU OD L. P. HENRI, AMERICKÉ AUTORKY BESTSELLERŮ. Nešokovalo ji jméno spisovatelky – asi pseudonym nebo snad příjmení po manželovi – ani ten prolog, úryvek z knihy, ačkoli když ho četla, připadal jí ten děj vzdáleně povědomý. Až představa dívky přecházející na rohu nedaleko školy v ní probudila zvláštní, až děsivé déjà vu. To ji vykolejilo. Ale její hrnek poslala k zemi teprve fotografie autorky, oné údajné L. P. Henri. Hned v okamžiku, kdy jí na fotku padl zrak a hrnek jí vyklouzl z ruky, věděla, že je to Lilli, ale teď si ji prohlíží podrobněji a pozorněji. Opravdu je to ona? Dívá se na nápadně bílé vlasy té ženy – krátce sestříhané. Dívá se na vrásky ve tvářích a na poněkud silnější postavu – bývala tak štíhlá. Nicméně ví, že i přes tyto rozdíly je to skutečně její stará kamarádka ze školy, uzavřená do fyzické schránky, která nevypadá jako dřív – tedy více než před půlstoletím, když ji Flo viděla naposledy. Zkrátka je to jednoznačně Lilli.

U dveří zazvoní zvonek a Flo znovu nadskočí a srdce se jí tím náhlým vyrušením rozbuší jako splašené. Tiše zakleje a s námahou se zvedá od stolu, obchází loužičku čaje a pokračuje do chodby. Ernie poskakuje za ní. Ohlásil se jí někdo? Nedokáže jasně uvažovat, ale když otevře dveře a vidí na prahu dívku, hned jí svitne – no jistě, samozřejmě.

„Alice? Božínku, dočista jsem zapomněla, že přijdeš.“ Usmívá se, ale dívka nehne brvou, natož aby jí úsměv oplatila. Navíc si žmoulá ruce a se sklopenou hlavou si něco dělá s nehtem; potom pohled upře na Flo, jako by odhadovala své možnosti a současně se s mučivou nervozitou chystala hájit, jenže je na vážkách, pro co se rozhodnout.

„Omlouvám se, jestli...“ promluví dívka a zjevně bere Florencino uvítání jako odmítnutí. „Víte, máma mi říkala, že jste chtěla, abych se stavila, ale jestli není vhodná doba... Jé!“ Skloní se, protože Ernie se prodere kolem Florenciných nohou a přátelsky štěkne na pozdrav. „Ten je nádherný.“

Až v tu chvíli se dívka usměje – tentokrát přirozeně – a Flo vidí, jak se její nejistota rozpouští. Najednou se tváří úplně jinak, jako by kdesi v jejím nitru došlo ke střídání stráží a postupně se to projevovalo i navenek. Alice je poměrně vysoká a má v sobě stejnou pružnost mládí jako kdysi Flo i Lilli, ale stojí zvláštně rozpačitě – zřejmě by si přála být menší – a dlouhé světlehnědé vlasy má rozcuchané, což jsou dvě věci, které by ve Florencině lyonské škole osmnáctiletým studentkám nikdy netolerovali. Vzpomíná na sebe a na Lilli, jak si ve svém internátním pokoji v zámečku vzájemně natáčely vlasy do kudrlin a přichytávaly je pinetkami – ach, jak je to dávno! – a přitom si vyměňovaly klípky o spolužačkách a snily o útěku. Ano, chtěly společně utéct. Flo položí ruku na dveře, aby se přidržela, protože v duchu vidí tu scénu čím dál jasněji.

„Ale to víš, že je vhodná doba! Jen pojď dál,“ zve Alici, ale musí se k tomu nutit, stejně jako ke gestu, jímž zavře dveře, a vede Alici chodbou; přehrává se jí v hlavě prolog, který si právě přečetla, a má pořád pocit zvláštního déjà vu, když najednou jí všechno dojde.

Lilliina kniha je o nich.

Alice ví, že je to špatný nápad. Mámin návrh ji překvapil, vzhledem k tomu, jak nerada Alici dovoluje cokoli podnikat. Alice nejdřív něco namítala a téměř hned to zavrhla. Paní Carterová je koneckonců u nich ve škole proslulá jako bláznivá bába s kočkou, stará panna, která má pomalu smrt na jazyku a kterou nakonec zřejmě sežerou její domácí mazlíčci. Alice neví, proč o ní tak některé děti mluví. Paní Carterová je zkrátka jen stará, má kočku a žije sama. Možná to začal roztrubovat Jake Pearson ze třeťáku, který ji prý potkal v supermarketu jen v pantoflích, což je upřímně řečeno trošku divné. Když tedy Alice vešla do domu, hlavou jí proběhly varianty různých případných scénářů a připravila se na všechny možnosti: možná dostane holí po hlavě a zůstane ležet v kaluži krve, zamčená v temném přístěnku, a umře hlady. Nebo ji stará paní otráví nějakým podivným lektvarem a bude ji držet pod zámkem, aby vyhověla svým bůhvíjakým prapodivným fantaziím o dítěti, které nikdy neměla.

Vůbec ji tedy nepřekvapilo, když jí paní Carterová otevřela v již zmíněných pantoflích a umouněné košili. Vypadala trošku zmateně a dezorientovaně a vybídla Alici, aby za ní šla chodbou do kuchyně, kde byla na podlaze louže čaje a střepy z rozbitého hrnku. Paní Carterová znaveně usedla ke stolu, slyšitelně si vydechla a ani se nepokoušela ten binec uklidit. Ano, zjevně je bláznivá a straší jí ve věži.

„Nechcete, abych...“ Alice ukáže na podlahu. Cítí, že je hrubé obracet pozornost na nepořádek, ale má obavy o psa, překrásného černého labradora. Mohl by se zranit a pořezat si packy. Pes je totiž jediným důvodem, proč přišla.

„Ach, byla bys tak hodná?“ řekne paní Carterová. „Občas mi už bohužel dobře neslouží kolena a nedokážu si dřepnout.“ Vytrhne z novin na stole stránku, nechá si ji a zbytek podá Alici. „Támhle v přístěnku najdeš mop. Děkuju ti, drahoušku.“ Složí kus novin, který vytrhla, a strčí si ho do kapsy. Pak si sundá brýle a tře si oči. Vypadá roztržitě, jakoby duchem nepřítomná, a Alice uvažuje, co se jí asi honí hlavou. Možná má alzheimera nebo něco. Tím by se vysvětlovaly ty pantofle v supermarketu.

Alice balí střepy do novin a dává pořádný pozor, aby sebrala všechny do posledního úlomku, který by se mohl zabodnout psovi do tlapky nebo který by zvíře mohlo nedejbože polknout, což by mu způsobilo vnitřní krvácení a pomalou bolestivou smrt. Doufá, že se pes nestačil dostat tak hlízko, jinak by mohlo být už pozdě. Strčí chumáč zmačkaného papíru až na dno popelnice. Co kdyby se popeláři pořezali, dostali otravu krve a umřeli?

„Škoda.“ Paní Carterová kývne k rozbitému hrnku. „Dala mi ho kamarádka, která dělá keramiku – tedy vyměnila jsem ho za jeden svůj linoryt.“ Alice se tváří naprosto nechápavě, a tak paní Carterová dodá: „Dělám linoryty. Copak ti to máma neříkala? Později ti ukážu svůj ateliér, jestli tě to zajímá. Pokud mi tedy slíbíš, že ho nebudeš označovat slovem ‚kůlna‘.“ Rozesměje se.

Alice netuší, o čem mluví. Máma jí o Florence Carterové neřekla nic víc, než že je to roztomilá paní, která má rozhodně všech pět pohromadě, jen je možná trochu osamělá. A ať Alice neposlouchá hloupé řeči dětí ze školy, hlavně když je Florence ochotná platit jí za venčení psa, což je asi nejjednodušší a nejlepší letní brigáda, která se dá najít. A přestože si tím Alice není vůbec jistá a cestou sem se přesvědčovala, že z tohohle domu patrně neodejde živá, přitahovalo ji to sem téměř proti její vůli – stačilo pomyšlení, že stráví část každého dne se psem. Psy totiž miluje. Vlastně všechna zvířata. Je s nimi mnohem jednodušší pořízení než s lidmi.

„Tedy dobrá,“ promluví paní Carterová, když Alice skončí s úklidem a přijde od popelnic. „K té tvé práci. Já sice procházky s Erniem opravdu miluju, ale je mnohem mladší než já a daleko aktivnější a se svými koleny mu už zkrátka nestačím, takže tvým úkolem prostě bude se tady každý den stavit a vzít ho ven na pořádné skvělé vyvenčení, hlavně aby se vyběhal a vyskotačil, což potřebuje ze všeho nejvíc.“

Alice přikývne. Už si rozmyslela, kam bude chodit venčit. Ne k přehradě – mohlo by být nebezpečné, kdyby si chtěl zaplavat – a ne do města, aby snad nevběhl na silnici. Budou chodit po pěšině na louku, což je obrovský volný prostor, kde nejsou ani stromy, za nimiž by se mohli schovávat třeba úchylové, ani silnice, které by byly pro Ernieho nebezpečné.

„Patnáct liber za vyvenčení plus velký vděk ženy, která je daleko za zenitem, a pohledného chlapíka, který je naopak stále na vrcholu,“ říká paní Carterová a poplácá Ernieho po hlavě. Jakmile to udělá, objeví se uvnitř zrzavý kocour, který se do domu dostal průlezem pro kočky ve dveřích, a vyskočí na stůl. Hned se otře o ruku své paničky. Alici okamžitě blesknou hlavou Jakeova slova: bláznivá bába s kočkou. Vzpomene si, jak prošla kolem tohoto domu den po posledním Halloweenu, kdy Liam a někteří další blbečci z její třídy házeli na dveře vajíčka. Na snapchatu vzápětí vyvěsil fotku, jak žlutý sliz z rozbitých vajec stéká po dveřích posetých úlomky skořápek a všechno zasychá a vytváří na červených dveřích hladkou tvrdou vrstvu jako lak. Asi ji nebylo snadné vyčistit, obzvlášť se zatuhlými koleny.

„Dobrá,“ odpoví Alice, když paní Carterová drbe kocoura pod bradou a mumlá: Ty venčení nepotřebuješ, co, Ericu? „Děkuju vám za nabídku.“

„No, milionářka z toho asi nebudeš, ale každá trocha dobrá. Chceš jít na podzim na univerzitu, že?“

Alice přikývne. Vzpomíná si na oznámení o přijetí, které jí na jaře přišlo poštou, na tátovu telefonickou gratulaci a máminu uslzenou radost, že se nebude Alice stěhovat, a teď jí ruka okamžitě vylétne k pravé paži a tře vystupující vyboulenou jizvu.

„Budeš mít aspoň kapesné třeba na gin s tonikem,“ zubí se paní Carterová. „A když už jsme u toho, co kdybys vzala Ernieho tak na hodinku ven, a než se vrátíš, bude přesně správný čas na gin – máme přece pátek večer, ne?“

Alice kývne a usměje se. Možná přece jen tak bláznivá nebude.

Ale radši si drink s ginem pořádně očichá, než ho vypije – čistě pro jistotu.

Jakmile Alice vyrazí venčit, Flo otevře zadní dveře a vyjde ven. Pomalu kráčí na konec zahrady. Eric ji sleduje ze svého obvyklého místa na rohožce a ocásek se mu kroutí kolem bílých tlapek, které vypadají jako v ponožkách. V ateliéru si Flo sedne na židli k pracovnímu stolu. Má tam nataženou prádelní šňůru a na kolíčcích visí její poslední pokusy. Konečně je dotiskla po mnoha dnech a četných vrstvách barvy. Jde o její asi nejsložitější vícebarevné tisky – je na nich krajinka s místní přehradou, lodičky na vodě, osamělý běžec na pěšině a větší polovina obrázku je masa vířících mraků a oblohy. Napadne ji, že se to bude u Harriet v obchodě dobře prodávat. Měla by se pustit do něčeho nového, momentálně stěží drží krok s velkou poptávkou. Zvedne tedy rydlo a ohmatává v dlani hladké dřevěné držadlo. Poprvé si vyzkoušela linoryt před patnácti lety, stal se pro ni novým koníčkem, jímž si vyplňovala čas po Jamesově smrti a odchodu do důchodu. Tenkrát se sem přestěhovala z Londýna a dnes neví, co by si bez linorytů počala. Momentálně má však dojem, že nic nového nevymyslí. Nemůže se plně soustředit.

Vytáhne z kapsy složený kus novin a znovu se dívá na tvář spisovatelky jménem L. P. Henri. Lilli. Bývaly doby, kdy si myslela, že ten obličej zůstane navždy v její blízkosti. Jenže nakonec se jejich životy rozdělily za necelý rok – rok, v němž obě oslavily osmnácté narozeniny – a po rozchodu každá odešla naprosto jiným směrem, alespoň podle Florenciných představ. Jenže vlastně ani neví, jakým směrem se Lilli vydala, ani jak se lišil od jejího, protože od toho posledního setkání uplynulo dvaašedesát let! Dvaašedesát! Vždycky sama nad sebou vrtí hlavou, jak je možné, že je tak stará. Nepřipadá si moc jiná než před dvaceti třiceti lety, až na rozvrzaná kolena a suchou pleť tenkou jako papír. Ale dvaašedesát? Tehdy před lety byla samozřejmě jiná. Stejná, ale jiná.

Dívá se na hodinky. Nejvyšší čas skočit do městečka, než se Alice vrátí. Flo tedy zamíří zase do domku, najednou si vzpomene, že si má přezout odrbané pantofle a vzít si normální boty, ale s převlékáním staré košile pocákané barvami z linorytů se nenamáhá a hned nastoupí do svého minicooperu. V knihkupectví ji prodavačka zdraví jménem, ačkoli si Flo za živého boha nemůže vzpomenout, jak se jmenuje ona, a tak jen zamumlá: Ahoj drahoušku – koneckonců mladá prodavačka pravděpodobně něco takového od staré osmdesátileté báby s kočkou přímo čeká. Nicméně hned zamíří do uličky s beletrií. Hledá H jako Henri. Cítí, jak jí trochu vlhnou dlaně. Co když to nebudou mít na skladě? Ví, že knihu potřebuje sehnat, tenhle částečně autobiografický román, zasazený do jižní Francie na konci padesátých let dvacátého století, jak ji inzerovali v novinách. Ovšem, autobiografický je jen částečně. Takže ne úplně podle skutečnosti. Upíná se k té myšlence a prochází svazky na policích, přejíždí prstem po hřbetech knih pod písmenem H a ví, že Lilli dost dobře nemohla zcela popravdě sepsat, co se tehdy stalo, protože pravdu přece nezná, že? Určitě ne celou.

Najednou se jí ruka zastaví. Tady je. Jen jediný výtisk. Tenký svazeček, na obálce jsou dvě mladé ženy, zády k sobě, v pozadí je město. Titul je nadepsán romantickým písmem plným kudrlinek: Takové jsme byly.

Obrátí knížku a čte si text na zadní obálce.

Když v roce 1957 odjíždí nespoutaná Lenny Cranshawová z New Yorku do penzionátu ve francouzském Lyonu, je jí možná teprve sedmnáct, ale je připravena velkolepě dobýt svět – bez ohledu na to, zda je na ni svět připraven, nebo ne. Jenže má brzy zjistit, že dělat si, co se jí zlíbí, v sešněrované společnosti padesátých let přináší jisté následky. Kniha Takové jsme byly vykresluje očima mladé ženy, bojující za emancipaci, portrét konzervativní společnosti, která se tvrdě staví proti těm, kdo se odváží zpochybňovat její pravidla a zásady.

Flo se zrychluje tep a začíná se potit. Je horko, snad až příliš horko, a tak natáhne ruku, aby se opřela o polici s knihami, a vzápětí je u ní prodavačka – Jenna, teď si vzpomněla na jméno! – a ptá se, jestli je v pořádku, jestli nechce trochu vody nebo jít na čerstvý vzduch. Flo jen zavrtí hlavou, momentálně není schopná slova a podává Jenně knihu. „Beru si tuhle,“ vymáčkne ze sebe konečně. „Nic víc.“

Zaplatí a vychází z knihkupectví. Naproti přes silnici je parčík s několika lavičkami. Sedne si tam, knihu v rukách, a čeká, až se zklidní natolik, aby mohla odjet domů. Sleduje kolemjdoucí, zřejmě mají po práci namířeno do hospody nebo spěchají do obchodu pro něco k večeři. U pošty zahlédne Douga, milého chlapíka, který jí opravuje auto, když je třeba, a opodál Alicinu matku Carlu, jak vchází do drogerie Boots. Městečko není velké a Flo tady bydlí dost dlouho, aby už trochu poznala jeho obyvatele.

Přejede dlaní po knize, cítí vystupující písmena na obálce. Nikdy nevěděla – od toho dne před dávnými lety, kdy se rozešly – jestli na ni Lilli vůbec ještě pomyslela. Nikdy nevěděla, jestli cesta, po níž se tehdy vydala, byla pro Lilli stejně významná jako pro ni. Celá léta jí vrtalo hlavou, kam by ji život zavál, kdyby tehdy byla silnější a odvážnější, kdyby se dobrovolně nevrhla do očistce z důvodu, který nesmírně dlouho zasouvala do nejhlubších koutů mysli, a dvaašedesát let se ze všech sil nepokoušela zapomenout. Z důvodu, o němž Lilli rozhodně psát nemohla.

Anebo snad mohla?

Otevře knihu a pohlédne na první stránky. Srdce jí poskočí, když spatří věnování.

Pro F.

Jakmile Alice dojde na louku a pustí Ernieho z vodítka, uklidní se. Celou cestu sem byla nervózní, strachovala se, že pes na ni bude moc silný a mohl by se jí vyškubnout nebo třeba začne vyšilovat při setkání s jiným psem. Teď jsou tady a jí se ulevilo, že to zvládli.

Miluje tuhle louku – strávila na ní spoustu dlouhých letních odpolední s Ellou. Na chvilku se nehybně zastaví, nechá psa volně pobíhat kolem a cítí, jak ji pálí slunce do obnažených ramen. Obloha má krásný tmavomodrý odstín, přesně tuhle úchvatnou barvu léta tolik miluje. Vidí na ní překřížené čáry sražené páry v místech, kudy prolétala letadla. Pokouší se vychutnávat si příjemný okamžik, udržet v sobě klid, pocit svobody. Jenže ten brzy zmizí. Co když jí Ernie uteče a ona ho už nikdy nenajde? To by se na ni paní Carterová hrozně zlobila a byla by strašně smutná, vždyť je to osamělá stará paní, nemá rodinu, asi ani moc přátel, a tak je pes jejím nejbližším tvorem a zřejmě by ji jeho ztráta zdrtila natolik, že by zemřela na zlomené srdce – a všechno by to byla Alicina vina.

Zamrká, aby tu představu odehnala, nadechne se a znovu to zkusí. Není to hezké, říká si, že konečně složila zkoušky a střední školu má za sebou? Není to skvělý pocit svobody? Jenže to nefunguje. Druhá strana jejího mozku zadupává tu myšlenku do země – už jen pár měsíců a pak musí začít na Birminghamské univerzitě, a možná se jí to tam vůbec nebude líbit, třeba si nenajde žádné kamarády, nebo co když ji okradou? A to všechno kvůli diplomu z oboru, o němž si není jistá, zda ho chce studovat, a v cizím městě, kde se bude cítit jako v pasti.

Povzdechne si, sklopí pohled, šoupá nohama po zemi. Je vyčerpávající být sama sebou.

Pak slyší Ellin hlas, její smích. No tak, Alice, žij přece trochu!

To určitě, opáčí v duchu bleskurychle. Podívej, co se stalo tobě!

Kdyby tady teď Ella byla, ležely by spolu na louce a dívaly se na oblohu ve snaze najít tvary a podoby různých věcí v mracích a čarách za letadly. Ella ji vždycky uměla rozesmát. Nevypadá tamhleten jako obrovský zadek paní Jacksonové? Nebo: Podívej, to je Harry Styles ve svém drdůlkovém období.

Přinejmenším ji tedy dřív uměla rozesmát, když byly malé, ještě než se na scéně objevili Vicky, Nick a Liam, v dobách, kdy Ella patřila jen jí, předtím než se Ella změnila.

Cítí na kůži příjemný teplý větřík a vnímá, jak ji svědí jizva. Dotkne se jí, přejede prstem po narůžovělé čárce rozseknuté kůže na pravém předloktí. Je skoro ráda, že ji má, tuto stálou připomínku, jak Ellu zklamala, a ví, že na ni v žádném případě nemůže zapomenout – ať s jizvou, nebo bez ní.

Zaslechne štěknutí a zvedne oči. Ernie se k ní řítí s klackem v zubech. Jakmile k ní doběhne, skloní se s doslova podřízeným a prosebným výrazem ve velkých očích. Má v nich naději, že mu Alice klacík hodí znovu. Vypáčí mu ho tedy z tlamy, mrští jím co nejdál a Ernie okamžitě vesele vyrazí s bezstarostnou radostí.

Ten má kliku.

Než se vrátili, paní Carterová už skutečně vytáhla gin. Alice má dojem, že za tu chvíli, co byla pryč, se stará paní možná ještě zmenšila. Teď odkládá tenký svazeček, do něhož je začtená – Alice si všimne titulu Takové jsme byly – a přinese druhou skleničku. Z mrazáku vyndá ledové kostky, hodí je do sklenky a zalije je pořádným panákem ginu, trochou toniku a vymáčkne do něj limetku. Hotový drink jí podá.

„Na zdraví,“ říká, když si přiťuknou. „Jak to šlo? Choval se můj miláček slušně?“

Alice přikývne. „Je báječný, paní Carterová.“ Skloní se, aby poplácala Ernieho po hlavě, a neubrání se úsměvu. Už si tohoto čtyřnohého fešáka stačila zamilovat.

„Říkej mi Flo, prosím tebe,“ opraví ji paní Carterová. „Nebo Florence, pokud je to nutné, ale od školy mě tak nikdo neoslovil – a umíš si představit, jak je to strašně dlouho! A nejlepší by bylo, kdybys mi dokázala tykat.“

Flo. Jak vesele to zní. V tom jménu je trošku šibalství, skvěle se hodí na pravidelnou konzumentku ginu. Rozhodně to není jméno pro někoho, jako je ona. Ale prosím tebe, Alice, nebuď tak nudná. Přičichne ke skleničce – gin, rozhodně je to gin – a upije. Nápoj je silný, až se rozkašle. Alice pije jen zřídka a nikdy ne moc, občas si dá doma s mámou skleničku vína. Vyslechla si, co si povídali spolužáci o oslavách osmnáctin v místním ragbyovém klubu, měli spoustu historek o kocovinách a opileckých líbacích scénách a sexuálních výkonech. Jenže Alice zůstává většinu víkendu – a samozřejmě i pracovních dnů – doma s mámou, sleduje seriály na netflixu – často mnoho dílů za sebou – nebo čte a čas od času si projede sociální sítě jako němý stalker životů ostatních. Nikam se jí nechce, obzvlášť po tom, co se stalo Elle, ale když zůstane s mámou doma i v sobotu večer, jen si v sobě utvrzuje, že je naprostý podivín, což koneckonců ví už dávno. Aspoň tím ale vyvolá úsměv na matčině obličeji.

„Sice jsem moc ráda, že jsi tady,“ pokračuje Flo, „ale usuzuju, že letních brigád nijak moc není, když chytrá holka jako ty sehnala jen tohle.“

„Mám pravidelnou brigádu v sobotu,“ odpovídá Alice. „V kavárně v městečku. Doufala jsem, že přes léto budou potřebovat posily častěji, ale nějak se jim nedaří, a tak si to Merryn nemůže dovolit. Asi brzy zavřou.“

„Cože? V té kavárničce u radnice? Ach jo, to je škoda, ráda se u nich v týdnu zastavím dopoledne na kávu.“

Alice přikývne. Dobře to ví. Říkala totiž své vedoucí Merryn, že možná začne venčit psa paní Carterové – Flo –, ovšem Merryn místo odpovědi tím svým ironickým způsobem jen zvedla obočí, jako by chtěla říct: Chudinko. Alice nepochopila, jestli to udělala proto, že nemá ráda psy, nebo spíš Florence Carterovou. Jenže Merryn koneckonců neměla ráda asi nikoho. Bylo jí dvaadvacet, kdysi byla královnou karnevalu a v kavárně pracovala od ukončení základní školy, tedy od svých šestnácti. Alice si myslí, že právě ona je skutečným důvodem, proč kavárna už dlouho otevřená nezůstane, ale netroufne si to Merryn říct.

„Co naplat, budu si muset najít novou kavárničku,“ usměje se Flo. „Myslím, že do té druhé by mě asi nepustili. Jak se jmenuje? U Gigi? Možná si tam myslí, že stará bába jako já by odradila ty jejich typické zákazníky, kteří milují módní trendy.“

Alice se usměje. Zjišťuje, že navzdory všemu začíná mít tuhle ‚starou bábu‘ ráda. S ní se cítí daleko uvolněněji, než se kdy cítila v kavárně u Gigi nebo v Cross Keys se zmíněnými mladými milovníky módních trendů. Alice není jako oni. Vlastně přesně neví, jaká tedy je, ale s jistotou může tvrdit, že jim se nepodobá.

„Jejich chyba,“ prohodí s úsměvem. „Beztak děláte lepší gin s tonikem než tam.“

TAKOVÉ JSME BYLY

Lyon, Francie, září 1957

Pojďme si trochu zavzpomínat.

Sedm měsíců před svým útěkem, tedy na podzim roku padesát sedm, jsem přijela do zámečku Château Mont d’Or s představou, že mě čeká nějaké úchvatné dobrodružství. Především však o mně musíte vědět, že jsem byla na úchvatná dobrodružství celá žhavá (a mimochodem pořád jsem), jenže do té doby se mé mladistvé eskapády omezovaly na New York, nebo spíš na moji rodnou čtvrť Brooklyn. Celé dny jsem trávila se svou nejlepší kamarádkou Jennifer na Coney Islandu, vnucovala jsem se do baseballu svému bratrovi Bobbymu, který hrával v Prospect Parku, a nedala jsem pokoj, dokud se mi nepovedl home run. (Ta tvoje ségra je pěkně přidrzlá, podotýkali jeho kamarádi, což u mého drahého bratra vyvolávalo otrávenou reakci: To vím taky.) Krom toho jsme se občas odvážily na Manhattan, kam jsme s Jen přejely trajektem ze Staten Islandu, koupily si od našeho oblíbeného zmrzlináře v Central Parku zmrzlinu a utratily spoustu peněz z mámina účtu za kosmetiku v Macy’s. Jenže tohle dobrodružství bylo něco úplně jiného. Táta mi slíbil, že to bude úplně největší dobrodružství v mém krátkém životě (cha cha! kdyby tak věděl...) a máma byla téměř stejně nadšená jako já (měla jsem podezření, že je ráda, že se mě zbaví). Dokonce i Bobby, který nastupoval do třetího ročníku na vysoké přímo v New Yorku, zvedl obočí – podle mého názoru závistivě – při představě, že se vydám na dlouhou cestu přes Atlantik. Nejzajímavější na tomhle konkrétním dobrodružství totiž bylo, že se odehrávalo ve Francii!

Nastoupila jsem do letadla na letišti Idlewild. Ještě nikdy v životě jsem v zahraničí nebyla. Cestou se každou chvíli někde přistávalo kvůli doplnění paliva – letěli jsme z New Yorku do kanadského Ganderu, pak přistáli v Shannonu v Irsku a nakonec v Paříži. Po každé zastávce jsem byla vzrušenější, až jsem málem praskla nadšením. Na letišti v Orly na mě čekala drobná upravená Francouzka a doprovázela mě na cestě vlakem na jih do Lyonu. Většinu jízdy jsem se bavila sledováním kukuřičných lánů a vinohradů a také městeček, které ubíhaly pod nekonečnou modrou oblohou, a já měla nos pořád přilepený k oknu. No není to prostě báječné? vydechla jsem, ale moje gardedáma jen pokrčila rameny a vrátila se ke knize, a tak jsem se zase otočila k oknu a ke svobodě, kterou jsem zahlédla za ním – ke svobodě a nekonečným možnostem.

A najednou jsem byla ve městě dvou řek a lahodných pokrmů a šik Francouzek a... je ne sais quoi. Vlastně jsem ani nevěděla, co hledám, ale jednoznačně jsem se těšila, až to najdu. Tohle nebyla Paříž – ach, jak jsem litovala, že to není Paříž! – protože i přes tátovy naléhavé prosby u vysoce postavených směšně nabubřelých „přátel“ nebylo možné ani přes nenápadnou protekci umístit mě, dceru čerstvě zbohatlého Američana, do luxusního světa elitních penzionátů francouzského hlavního města. Tam se přijímala pouze děvčata z tradičních bohatých a dobře situovaných rodin, věhlasných po celá staletí (ty snad i serou perly, jak prohlásil Jenin otec elektrikář). Já jsem byla zjevně dost dobrá akorát pro lyonskou školu Château Mont d’Or – nebo spíš tenhle penzionát naléhavě potřeboval tátovu hotovost. Výsledkem bylo, že když jsem překročila práh do vstupní haly na uvítací ceremoniál, cítila jsem se pekelně nadšená.

Jak se ukázalo, byla jsem beznadějná optimistka i ohledně toho, co přesně bych ve škole v době svého pobytu měla dělat.

„Nevíš, kdy si půjdeme pořádně prohlídnout město?“ zeptala jsem se brunetky ve vlněných šatech s páskem a hedvábným šátkem kolem krku. Obrátila se ke mně se zářivýma očima a planoucími tvářemi, přímo zosobňovala nervózní očekávání, které jiskřilo v sále, kde se na naleštěném parketu pod zářícím, blyštivým lustrem shromáždilo šestnáct dívek. Atmosféra byla nakažlivá, i já jsem cítila v hrudi syčivý příval probublávajícího nadšení.

„Ach, to tedy vskutku nedovedu říci,“ odpověděla a já jsem se marně snažila někam zařadit její přízvuk. Nakonec jsem ji tipla na Kanaďanku. „Možná nám přidělí na výlety mimo školní areál garde.“

Představila jsem si znuděnou ženu ve vlaku, která se mnou komunikovala výhradně přes sešpulené rty a přísně domalované obočí. „To tedy rozhodně neuvítám,“ odpověděla jsem a úsměv na rtech mi pohasl. Máma byla většinou zaneprázdněná večírky a schůzkami kvůli nádobí Tupperware, společenskými obědy a třídními schůzkami a péčí o domácnost, takže mě a Jennifer nikdy nedoprovázela třeba do kina nebo do obchodu. Důvěřovala nám, směly jsme chodit samy, což nám ideálně vyhovovalo. Jenže poslední dobou to zjevně moc nevyhovovalo tátovi. Ona zdivočí, Bel, zaslechla jsem ho jednou říkat mámě. Tohle se musí zarazit v zárodku, jinak si nikdy nikoho nenajde – myslím tedy nikoho vhodného.

Kanaďanka otevřela pusu, aby ještě něco dodala, ale já jsem se k ní už obrátila zády a vzala si další sklenku nealkoholického šumivého vína (i když bych si raději přála, aby to byla pořádná sklenice tátova nejlepšího bourbonu – což byla další věc, které jsme s Jen věnovaly pozornost, když nás nikdo nehlídal). Procházela jsem tím nepočetným davem směrem ke kraji místnosti a opřela se o zeď. Sledovala jsem své nové spolužačky – všechny měly vlasy zvlněné pomocí natáček a neskutečně štíhlý pas. Vzájemně se představovaly s nejrůznějším stupněm sebevědomí. Jakmile to půjde, musím všechno vylíčit v dopise Jen. Všechno mi napiš, říkala mi, když jsme se objaly na rozloučenou a po tvářích se nám koulely slzy. Chci znát každý detail.

„Dívky.“ To jediné slovo, doprovázené hlasitým tlesknutím, udělalo švitoření přítrž. „Vítejte v Château Mont d’Or. Jsem madame Bouchardová, ředitelka této školy, a je mi potěšením se s vámi seznámit.“

Šestnáct párů očí se obrátilo k mluvčí, která stála v zadní části sálku za dřevěnou katedrou. Tehdy to bylo poprvé, kdy jsem zrakem spočinula na ředitelce. Zvědavě jsem si ji prohlížela a představovala si, jak ji popíšu v dopise pro Jen: krátké šedivé vlasy upravené do hladkých vln, štíhlá, téměř vychrtlá postava, pečlivě zahalená do saka v tmavším odstínu růžové a úzké sukni pod kolena ze stejného materiálu. Kolem krku, který vypadal jako z krepového papíru, měla dvojí řadu perel, spočívajících na klíčních kostech. Mluvila s britským přízvukem (později jsem se dozvěděla, že příjmení Bouchardová pocházelo od jejího zesnulého manžela, Francouze) a v hlase měla sebevědomí, které zřejmě bylo vhodné pro učitelku s mnohaletou zkušeností, ale jež mi také prozrazovalo, že není bláhová, žádná naivka – bohužel.

„Už po třicet let, vyjma pauzy za války, zde každoročně vítáme nové mladé dámy, tudíž byste se měly cítit poctěny, že jste součástí této dlouhé a prestižní tradice,“ říkala. „Vzdělání, jehož se vám ze strany mé a mých kolegyň dostane, jsme již poskytly dcerám z královských rodin, politiků, světových vůdců i z tradičních starých rodů z nejvyšších společenských vrstev. Věřte mi, že jim bylo k užitku po celý život. Při studiu na Château Mont d’Or se naučíte dovednosti, které budou pro vaši roli manželek či matek klíčové, ale využijete je i při vedení velké domácnosti a vůbec pro život vynikající osobnosti v nejvyšší společnosti. U nás získáte vědomosti a praxi potřebnou k tomu, jak správně žít.“ Odmlčela se a rozhlížela se po sále, jako by se snažila o oční kontakt s naprosto každou dívkou, a když se dostala až ke mně, neohroženě jsem upřela pohled do jejích očí. Nevím, co v mé tváři zahlédla, ale všimla jsem si, jak její úsměv maličko pohasl.

„Ať vás život zavede kamkoli, vzdělání bude vaším majákem, úhelným kamenem, věrným rádcem. Na konci tohoto roku si osvojíte vynikající znalosti z oborů, jako je vaření, šití, péče o nemocné dítě, vedení domácnosti i služebnictva. Budete vědět, jak se zachovat v nejrůznějších společenských situacích, jak být hostitelkou koktejlu i formálního oběda, jak probírat každodenní témata u jídelního stolu a podporovat manžela v práci i koníčcích a po celou tu dobu se starat, abyste stále vypadaly naprosto skvěle a stejně tak se i cítily.“

Zatímco mně se zvedal žaludek, všimla jsem si radostného výrazu některých dívek. Na mé počáteční vzrušení a nadšení to působilo jako ledová sprcha. Není divu, že se táta vyjadřoval o učebních osnovách jen velice vágně, a přitom mi tuhle školu opěvoval jako pravý kšeftsman, který vychvaluje své zboží do nebes. Nakonec z tebe bude elegantní fajnová dáma, jako jsou všechny ty evropské holky, zlato, prohlásil, a ačkoli zrovna tenhle argument na mě tak úplně moc neplatil a nebudil ve mně důvěru, protože jsem se za dostatečně fajnovou dámu považovala už tehdy, představa, že se vydám do Francie, mě naplnila tak obrovským nadšením, že jsem nějak nepomyslela na to, abych si zjistila, co přesně se budu muset naučit, abych byla ještě fajnovější než v dané chvíli.

„A co víc, dostalo se nám vpravdě požehnání v podobě vynikajícího umístění naší školy v blízkosti jednoho z nejelegantnějších francouzských měst,“ pokračovala madame Bouchardová, „což nám umožní zprostředkovat vám kulturní program – tedy divadlo, operu, hudbu i výtvarné umění – v kombinaci se studiem jako takovým právě v této velkolepé budově. Zatímco ženský mozek možná není stvořen pro přírodní vědy a matematiku, jsem přesvědčena, že kultura je zásadní součástí výchovy každé mladé dámy,“ usmála se. „Doufám, že chápete, jak úžasnou možnost jste díky našemu ústavu dostaly. Taková šance se nenaskytne každému. Na oplátku za naši těžkou práci při poskytování vynikajícího vzdělání vás prosím, abyste se zavázaly k dodržování správných zásad a vždy pracovaly a učily se dle svého nejlepšího vědomí a schopností. Ani v nejmenším nepochybuji, že se na konci tohoto školního roku proměníte z naivních dívek ve výjimečné mladé ženy, připravené vstoupit do společnosti a posléze do solidního manželského svazku.“

Sálem se rozlehl potlesk, madame Bouchardová domluvila a vykročila, aby se vmísila mezi nás. Mé ruce se však k potlesku nezvedly, protože mi hlavou zněla nekonečná ozvěna toho, co prohlásila: Zatímco ženský mozek možná není stvořen pro přírodní vědy a matematiku... Mě vždycky přírodní vědy bavily (všichni ti mrtví brouci v zavařovacích sklenicích a buňky, které se proměňovaly pod mikroskopem, mě zvláštním, morbidním způsobem fascinovaly) a kdysi jsem dostala fantastický nápad jít studovat biologii na vysokou školu. Neplýtvej časem, řekl mi učitel ze střední, když jsem mu předestřela své plány. Rozhodně jdi studovat dál, ale daleko vhodnější obor než věda pro tebe bude vedení domácnosti. Nevím, proč jsem si myslela, že by to mohlo být v Evropě jiné, ale v té chvíli jsem si uvědomila, že tomu tak asi bylo. Opravdu jsem tehdy byla přesvědčená, že se Evropa v tomto směru od Ameriky liší.

Tak či onak, říkala jsem si, se nic neděje. Bouchardová se zmínila i o hudbě a výtvarném umění – a tyhle věci jsem měla ráda. Šití a péči o nemocné děti už tolik ne, ale to se zvládne. Opravdu. Byla jsem přece ve Francii, tak proč by to mělo být jinak?

„A vy musíte být Eleanor Cranshawová.“ Ředitelka najednou stála přede mnou.

Dopila jsem skleničku, rozzářila se a podala jí ruku. „Jak jste to uhádla? Ale říká se mi Lenny, když dovolíte. Eleanor mi říká jen můj staroušek.“

„Nesmírně mě těší, Eleanor.“ Bouchardová mi potřásla rukou a oplatila mi úsměv. „Ovšem váš otec má naprostou pravdu. Jmenujete se Eleanor a tak vám zde budeme také říkat. Případně ‚slečno Cranshawová‘, pokud to bude situace vyžadovat. A prosím, buďte tak hodná a zdržte se užívání slangu, ve slušné společnosti pro něj není místa.“ Znovu se usmála a naklonila se ke mně téměř důvěrně. „Nebojte se, zanedlouho vás správně nasměrujeme.“

Zjevně si myslela, jak to působí přívětivě, a možná vlastně svým způsobem přívětivá byla, jenže jen co promluvila, instinktivně jsem se otřásla vnitřním odporem – sice maličko, ale dost na to, aby si toho povšimla. Úsměv jí zmizel z tváře a o krok ustoupila. Upřela mi pohled do očí. Je bystrá, ale poněkud náročná, psali mi doma učitelé do slovních hodnocení. Vedla by si dobře, kdyby méně mluvila a více poslouchala.

Zmocnil se mě pocit, že si madame Bouchardová docela libuje v náročných úkolech.

Když se ředitelka odvrátila, aby se představila další studentce, obrátila jsem oči v sloup – ne konkrétně na někoho, jen tak pro sebe. Nicméně když jsem to udělala, všimla jsem si, že se na mě dívá další dívka a zvedá koutky v nepatrném úsměvu. I já jsem se na ni usmála a vzápětí jsem maličko vyplázla jazyk na jedné straně pusy a zašilhala, jako bych chtěla říct: Už teď mám dost. Dívka se rozesmála, ale pak se její ruky dotkla nějaká další spolužačka a zapředla s ní hovor.

Aspoň že postel jsem měla pohodlnou. Skopla jsem boty a plácla sebou na matraci lůžka u okna, odkud jsem měla výhled na oblohu. Světla Lyonu v dálce byla tak svůdná jako mísa čokoládového pudinku v prázdné kuchyni. Kdybych víc zamžourala a zaostřila pohled do dálky, určitě bych viděla věž baziliky ve Fourvière, tyčící se hrdě na vrcholku kopce. Z té musí být výhled! Jakmile se mi naskytne příležitost, vyrazím rovnou tam.

„Ahoj.“

Otočila jsem se a spatřila postavu ve dveřích pokoje – byla to dívka, která se smála, když jsem dělala obličeje.

„Jen pojď dál.“ Posadila jsem se. „Asi bydlíš se mnou.“

Postavila svůj kufřík do nohou druhé postele v pokoji. „Frances. Moc mě těší.“

„Lenny.“

Dívka se usmála. „Takže ne Eleanor.“

„Přesně.“ Zazubila jsem se.

Teď je legrační vzpomínat na ten okamžik, když už vím, jak jsme se později spřátelily, protože při prvním setkání jsme nepůsobily jako dokonalá dvojice. Ona měla úsporný anglický přízvuk, porcelánovou pleť a dokonalou postavu se štíhlým pasem – toho dne jí ho ještě zdůrazňovala tvídová kolová sukně a světle růžová halenka. Frances vypadala přesně tak, jak jsem si představovala mladé Angličanky z vyšších vrstev. Naprosto mi unikalo, proč musela jít do penzionátu, protože všechno potřebné pro mladou dámu už dozajista uměla – a pokud to ještě neuměla, pak jsem vedle ní měla zatraceně co dohánět.

„Tak co, nová spolubydlící? Chceš tam se mnou někdy vyrazit?“ kývla jsem k oknu.

„Do Lyonu?“ Frances se posadila na postel. „Víš, ráda bych, ale nevím, kolik budeme mít volného času nebo jestli nám vůbec dovolí jezdit na výlety do města.“

„Nemluvím o shánění nějakého dovolení.“ Zářivě jsem se na ni usmívala. Máma vždycky tvrdila, že mě ten můj úsměv dostane jednoho dne do průšvihu, a já jsem upřímně doufala, že se dočkám. „Ach jo, hrozně ráda bych si všechno prohlídla! Ještě nikdy jsem nebyla ve Francii, vlastně nikde v zahraničí. Ty jo?“

„No, ano. Několikrát v Paříži a lyžovala jsem v Alpách.“ Pronesla tu pro mě naprosto neskutečnou větu naprosto věcně, bez jediné známky chvástavého tónu, jako by podobné zážitky byly tak obvyklé, že ani nemá cenu se o nich zmiňovat, a já jsem se rozesmála. Jak nebetyčný rozdíl mezi námi je! Měla jsem naprosto nový cestovní pas – ačkoli dovolené v zahraničí už byly v letech od vzestupu firmy Cranshaw Construction pro naši rodinu finančně dostupné –, ale řekněme, že obzory mého otce se nerozšiřovaly tak rychle jako jeho podnikání. Navzdory tomu, že válku strávil za mořem – nebo možná právě kvůli tomu – se všeho cizího bál. Aspoň jsem měla ten dojem. Bál se prapodivného cizího jídla. Prapodivných cizích slov. Jenže já se nebála ničeho. Ani čerta. Cizí znamenalo exotické. Cizí znamenalo lahodné. Díkybohu tátova touha vyrovnat se všem ostatním převálcovala veškeré případné pochybnosti ohledně toho, zda mě poslat do ciziny.

„V tom případě budeš fantastická průvodkyně,“ zajásala jsem. „Můžeme vyrazit do města a vyzkoušet si naše fešácké znalosti z oboru stolování v nějakém obrovském hotelu. Případně vyrazíme na nákupy do luxusních butiků, nebo dokonce zajdeme do nočního klubu, nebo... budem dělat všechno ostatní, co dělají Francouzi, a co je très zábavné.“

Frances se usmála. „Ty jsi Američanka.“ Bylo to prosté tvrzení, jako by mě všechno, co jsem řekla, jednoznačně ocejchovalo coby Američanku, i kdybych měla britský přízvuk. Možná to tak bylo. Možná jsem byla stejně typickou představitelkou své země podobně jako Frances té své. Jenže ona nevěděla, že se někdy doma cítím stejně odcizeně jako tady. Nedokázala si představit, že tátova proměna z nenápadného stavebního dělníka v prezidenta jedné z největších stavebních firem ve státě New York mě vynesla do prostředí nepochopitelných společenských kódů a nevyřčených pravidel, při nichž jsem těžce selhávala pokaždé, když jsem byla nucena hrát roli poslušné dcerušky na nějaké společenské akci, kam tátu pozvali. Frances nemohla vědět, jak jsem to z duše nenáviděla a že jsem skočila po tomhle roce v Evropě jako po možnosti tomu všemu uniknout. Z louže pod okap, blesklo mi okamžitě hlavou, když jsem si vzpomněla na projev ředitelky Bouchardové, ale hned jsem tu vzpomínku potlačila a znovu se soustředila na Frances, která se na mě pořád usmívala s hlavou mírně na stranu, jako by hodnotila svou reakci na mé „američanství“ – nebo to tak alespoň vypadalo.

„Ano,“ kývla jsem tedy. „Američanka, ale otevřená nejrůznějším možnostem.“ Rozesmála jsem se těm hloupým slovům a ona zase zareagovala úsměvem. A v té chvíli jsem pochopila, že pokud já nejsem přesně taková, jak vypadám, tak by to mohlo být podobně i s Frances. Třeba se v téhle uhlazené anglické růžičce skrývá víc, než co je patrné na první pohled.

„Docela ráda bych něco takového prováděla, Lenny,“ odpověděla konečně. „Byla bych moc ráda, aby tenhle rok byl celý très zábavný.“

2

Flo zvedne malé rydlo sostřím ve tvaru Va udělá první zářezy do linolea. Cítí, jak se čepel hladce zarývá do šedého povrchu. Začíná obrysem části obrázku apak sáhne po větším rydle ve tvaru U, aby odstranila materiál ze středu tvaru. Pracuje metodicky, rytmicky, čeká na ten nádherný okamžik, až se pohrouží do své práce apřímo vní zmizí.

Obvykle ve svém ateliéru nachází klid amír, ať se venku ve světě děje cokoli. Někdy jí uteče několik hodin, aniž by si toho všimla. Když svými nástroji vyrývá navržený obrázek, dovolí své mysli, ať se toulá po všemožných cestičkách, kam se jí zachce.

Někdy si vtichosti promýšlí problémy, někdy zkrátka nemá vhlavě vůbec nic azjišťuje, že se dostává do téměř meditativního stavu.

Výtvarná činnost pro ni byla vždycky terapií. Vždycky tady byla pro ni, ikdyž ještě nebyla dostatečně smělá, aby promluvila osvých potížích nahlas – vlastně především tehdy. Nejprve to bylo kreslení, stím má spojené isvé nejstarší vzpomínky, kam až jí paměť sahá. Pak malovala olejovými barvami – po rozvodu sPeterem, když potřebovala něco odvážného apestrého, aby vyjádřila zmatek ve své duši, prapodivné pocity, které se zní řinuly: úlevu, provinilost, radost, stud. Ateď, už ve vysokém věku, se pustila do grafiky vpodobě linorytů, což je smělá forma sebevyjádření, která jí působí radost. Výtvarné umění vždycky bylo jedinou jistotou vjejím životě, vprůběhu celých těch dlouhých let, kdy se zmítala vpříboji událostí anejrůznějších setkání.

Když teď cítí, jak rydlo hladce řeže do linolea, přemýšlí oLilli abolí ji srdce. Vknize použila jméno Lenny, což jí možná dalo jistou uměleckou svobodu, ale prozatím je ta postava přesným otiskem toho, jak si Flo pamatuje na Lilli ve skutečném životě – neohroženou, přímou, temperamentní. Byly tak dobré kamarádky! Teď jí připadá jako velká tragédie, že své přátelství neudržely aže Lilli chyběla všesti dekádách jejího života, které uplynuly od doby, kdy Flo vstoupila do onoho internátního pokoje apoprvé se sní potkala.

Proč?

Velice ráda by se jí omluvila. Snad to zvládne.

„Tu máš! Přímo ztrouby.“ Matka přijde na dvorek apodává jí sušenku. „Opatrně, je horká.“

Alice si placičku vezme adonutí se kúsměvu, ale nepodívá se matce do očí. „Díky.“

Matka nakloní hlavu. „Copak je?“

„Nic.“

Alice pokrčí rameny. „Asi jo. Až vyvenčím Ernieho.“

Florence Carterová. Bláznivá stará bába. Smutná aosamělá stará panna.

„Tak jo,“ kývne.