Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Andrej Gračov

Zkáza Sovětského svazu
vzpomínky účastníka událostí, které dodnes ovlivňují světové dějiny

Copyright © 2015 Andrej Gračov
Translation © Milan Syruček, 2017
© Grada Publishing, a. s., 2017

Z ruského originálu přeložil Milan Syruček
Odpovědná redaktorka Dana Řezníčková
Obálka Ondřej Mikulecký
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Formát ePub Štěpán Böhm

Vydala Grada Publishing, a. s., v Praze roku 2017 jako svou 6765. publikaci

Tisk FINIDR

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-0927-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-0926-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0662-2 (print)

Věk můj, zvíře moje, kdo dokáže

zahledět v tvoje zory

a svou krví slepí

dvou století páteře

* * *

Verše Osipa Mandelštama

ÚVOD

XX. století ještě dýchá horkem jako z kovářské výhně vyjmutá rozpálená železná tyč, přelévá se odstíny purpurově rudé barvy a hrozí spálit každého, kdo se jí neopatrně dotkne. Ale už brzy ji několika údery kladiva Hefaistos uzavře do kruhu a přiková toto století k rodině předchozích. A pak hodí v chladivou řeku Léthé, kde ztvrdne, zešediví a stane se jedním z článků těžkého řetězu věků odcházejících do minula, který lidstvo postupně předává nastupujícím pokolením.

Živí svědkové století mají možnost vyprávět o tom čase ještě dříve, než uhasly jiskry jejich památky. Čase, kdy se lil jako rozžhavený potok a mohl se změnit v libovolnou formu, kterou by mu mohli a chtěli dát lidé. To je dluh těch, kteří přežili, před těmi, kdo je dnes nahrazují a pokračují v cestě bez předem připraveného směru tohoto pochodu. Jen tak se ti, kteří jdou v našich šlépějích, mohou vyvarovat slepých uliček našich pochybení a postarat se, aby neopakovali naše chyby. Nebo alespoň pochopit, že – domnívajíce se, že jdou vpřed – ve skutečnosti přešlapují v minulosti. Nebo ještě hůře, jdou jen v kruhu.

Cílem autora je podat svědectví na zobrazovaném procesu minulého století a tak se podílet na skládání jeho mozaikového portrétu. Ze známých příčin je věnován posledním desetiletím Sovětského svazu a událostem, vedoucím k jeho rozpadu. Neboť autor se sám narodil v SSSR, v této zemi prožil větší část svého života a nakonec se ocitl ve finále jeho existence v epicentru politického dramatu, který skončil skonem ohromného státu. A také ještě proto, že „sovětská kapitola“, byť ne příliš dlouhá v porovnání s historickými měřítky mnoho staletí trvající existence Ruska, zanechala nesmazatelnou pečeť na obraze celého století.

Těžko sám mohu určit žánr knihy. Když ji čtenář otevře, může si pomyslet, že v rukou drží plátno, složené z osobních vzpomínek a úvah, dokumentů dané epochy a portrétů nejrozličnějších osobností – jak těch, které bezesporu ovlivňovaly historii země a dokonce světa, tak i zcela neznámých, jejichž památka je drahá pouze autorovi.

Podobá se to Rubikově kostce s přeházenými stranami a pomalovanými různými barvami času. Možná, až je bude točit podle svého úsudku, nečekaně složí z roztříštěných obrázků harmonický celek. Nechť se neudiví, když zjistí, že uprostřed nich se objeví autor, který se schoval jako figurka ve vánočce, a nastavil malé zrcátko, aby v něm dovolil čtenáři uvidět sebe samého.

ČÁST I.

TÁHNOUCÍ SE POHŘBY

Pojďte vymyslíme tyrana

vymyslíme jak budeme chtít

pak se nebudeme ptát podle koho

ale s kým jsme ho vytvořili

Nechť se nad námi vytahuje

a prstem hrozí ze tmy

pokud se nakonec neprokáže

že on vytvořil nás

* * *

Verše Bulata Okudžavy

PŘESÝPACÍ HODINY

To jitro jsme se se psem vydali z chaty na svou každodenní procházku ve zvláště dobrém rozmaru. Svítilo slunce a alej, v níž jsme se obyčejně procházeli, byla vymytá nočním deštěm, jako by ji očistil kropicí vůz a patřila jen nám dvěma. V tuto ranní hodinu nebylo vidět na horizontu ani človíčka.

A najednou, když jsem se podíval před sebe, jsem pochopil, že strom, který jsem před sebou viděl, je vlastně nehýbající se lidská postava. Udivující byla nejen její poloha – člověk stál s rukama vztyčenýma k nebi, ale mezi nimi nebyla vidět jeho hlava. Neobvyklé divadlo dokonce zarazilo psa, místo toho, aby zaštěkal na neznámého, se pro jistotu přitulil k mé noze.

Teprve po několika nerozhodných krocích mi to došlo: onen muž stál na hlavě, opíral se o ruce a jeho nohy, obuté to sportovních tenisek, směřovaly k nebi v téměř náboženské extázi. Těžko říci, zda provozoval jógu, či jen meditoval, nebo přijímal ze země energii, když se s ní spojil tak zvláštním způsobem.

Nechtěl jsem mu překážet a odtáhl jsem psa, abych neznámého zanechal v jeho spojení se syrovou zemí a jeho myšlenkám. Cestou domů jsem rozebíral motivy, které mohly neznámého vést k tomu, aby začal den v takové poloze, a pokusil jsem se představit si, jak z tak zvláštního úhlu pohledu vidí svět, který ho obklopuje. Kdo ví, třeba si myslí, že my chodíme po hlavě, a nikoliv že na ní stojí on sám. Koneckonců je ve světě vše relativní, hlavní je přesvědčit sám sebe, že pravdu máš ty a nikoliv ti druzí.

Najednou se mi do hlavy vloudila ošemetná myšlenka: a což když tato podivná postava, která se tu tak tyčí uprostřed polí, je symbolem celé země, která ve svém nekonečném hledání zvláštní historické cesty si na několik desetiletí vybrala život v takto převráceném světě? Něco jako postava, podobající se záhadným sochám na Velikonočním ostrově, které tu zanechala civilizace, jež se objevila a zase zmizela neznámo kam.

Jistě, stát tak dlouho na hlavě bez ohledu na zákony zemské přitažlivosti, a to ještě celé zemi, musí být nepříjemné, ale zpočátku může pomoci náboženská extáze (v historii, a nejen ruské, je nemálo podobných případů). A když se přitom už silně zadýchá, je možné si pomoci různými podpěrami – ideologickými, propagandistickými a samozřejmě i represivními. Tato otvírající se perspektiva, třebaže postavená na hlavu, umožňuje vidět svět jiným způsobem, přesněji řečeno alternativním.

Co se týče zákona o přitažlivosti, je možné prostě prohlásit, že se nevztahuje na celou šestinu souše. Vždyť v souladu s teorií relativity nepůsobí ve vesmírných rozměrech. To znamená: jednou se svět může obrátit vzhůru nohama, jako se to dělá s přesýpacími hodinami. Je třeba se jen dočkat, až se u Země změní póly, „kdo byl ničím, je vším“, a tehdy budou smeteni nevěřící, kritici a především nepřátelé.

Pravda, sám autor teorie relativity, jehož mohla sovětská vláda počítat mezi své spojence, vyvolával některé pochybnosti. Když jsem se hrabal v otcových papírech, dostala se mi do rukou oficiální odpověď Akademie věd SSSR, kterou dostal v prosinci 1955. Tam totiž poslali jeho dopis, který původně odeslal redakci Pravdy, v němž se můj hloubavý táta, inženýr-samouk, ptal, kde že je možné si přečíst projev akademika Landaua, věnovaný právě teorii relativity Alberta Einsteina. Oficiální odpověď zněla: „Otázka zveřejnění materiálů zasedání, věnovaného padesátiletí teorie relativity, se ještě neřešila. V souvislosti s tím je nemožné seznámit se s projevem Landaua „Vědecká cesta A. Einsteina“. (Problém byl v tom, že konference 600 vědců, připravovaná na 21. březen 1949, se nakonec vůbec nekonala. Její přípravu provázel spor vědců a profesorů z akademie věd a Moskevské univerzity o tom, nakolik teorie relativity, stejně jako kvantové mechaniky, odporuje či nikoliv zásadám marxismu-leninismu, dialektickému materialismu. Jejími odpůrci byli hlavně univerzitní profesoři a straničtí ideologové, zatímco vědci, zabývající se především vývojem sovětské atomové bomby, byli jejími podporovateli – bez ní by totiž bomba nevznikla. Jak píše David Holloway v knize Stalin a bomba z roku 2008, tak tuto otázku objasnil vedoucí sovětského jaderného programu Igor Kurčatov Lavrentiji Berijovi, který ve stranickém vedení za tento program odpovídal. Ten na základě toho doporučil J. V. Stalinovi, aby celou konferenci raději zrušil. Stranický vůdce s tím nakonec souhlasil a prohlásil: „Nechte (fyziky) na pokoji. Zastřelit je přece můžeme vždycky“ – pozn. překl.)

VÁLKA PORODNÍ BÁBOU

Karel Marx nazval násilí porodní bábou historie. Porodní bábou v mém osobním životě se stala válka. Nevím, zda její začátek uspíšilo to, že jsem přišel na svět o dva týdny později, ale mohu si jen představit, jak asi trpěla moje matka, která se připravovala na tento šťastný okamžik a v rozhlase uslyšela, že nacistické Německo napadlo SSSR.

V historické knihovně jsem našel vydání Pravdy z 9. července. Novinové titulky nazývaly „stalinskými sokoly“ sovětské letce, kteří se vyznamenali v leteckých soubojích s německým letectvem a stali se tak prvními Hrdiny SSSR v této válce. Oznamovalo se, že na „besarabské části fronty byla protiútokem sovětských pluků prolomena fronta a odražena část rumunsko-německých vojsk“. Držel jsem v rukou zažloutlé stránky novin a pokoušel jsem se je přečíst očima mých rodičů. Ze souhrnu otištěných zpráv si museli učinit alespoň jakousi představu o tom, co očekává je a jejich syna, narozeného v tento den, v nejbližších dnech a měsících právě začínající války. To ještě nevěděli, že se protáhne na celé roky.

Už za dva měsíce mě v rámci evakuace matka odvážela vlakem na Jižní Ural, do Orenburgu, který se tehdy nazýval Čkalovem.

Otec, který byl povolán do armády ke spojařům (stejně jako matka absolvoval radiotechnickou průmyslovku, kde se oba poznali), zůstal v Moskvě. Během cesty matka nechávala nezavinutého syna spolucestujícím, aby na zastávkách hledala horkou vodu, kterou by mě mohla umýt, a vyprané plenky věšela z okna vagonu, aby uschly.

V Čkalově jsme se ubytovali, společně ještě s dalšími dvěma rodinami, v jedné místnosti, která byla rozdělena zavěšeným prostěradlem. Aby matka dostala potravinové lístky, musela pracovat, a tak se přihlásila do místního rozhlasu, kde ji – podle jejích slov – pozval na pohovor místní kádrovák. Pro nikoho nebylo tajemstvím, že v těchto funkcích pracovali ve všech sovětských institucích, jak bylo zvykem ještě dávno před válkou, výlučně tajní. Bez zbytečných slov kádrovák navrhl mámě, aby se stala udavačkou. Její povinností by bylo pravidelně donášet, co si mezi sebou říkají její kolegové, jak žijí, kdo komu závidí, s kým se kamarádí či nesnáší, nebo zda jen spí. Jak sama dosvědčila, sehrála tak přesvědčivou komedii, že je hrozná drbna, která ani na pět minut neudrží sebemenší kapku státního tajemství, že kádrovák jen odmítavě mávl rukou a pustil ji.

Ze zcela jasných příčin nemám žádné vlastní vzpomínky na válku, která skončila, když jsem neměl ani čtyři roky. Ale své dětství nemohu nazvat jinak než válečné. Protože i poté, když se už oslavilo vítězství a oběti byly pochovány a oplakány, válka stejně nezmizela z každodenního života lidí. Což po této válce, která stála zemi 20–28 milionů lidských životů, nebyla invalidou každá sovětská rodina? Válka složila v jednu jedinou mohutnou mohylu otce, muže, rodiče i děti, všechny, kteří zahynuli na frontách nebo v týlu po bombardování, umřeli během blokády, byli zastřeleni či pověšeni okupanty, spáleni v krematoriích a umučeni v táborech.

Válka dlouho ťukala holemi invalidů po chodnících, nesla se v tklivých písních propitých hrdel v metru či tramvajích okrajových moskevských čtvrtí, sbírala almužny do čepic v natažených rukách, hnala zubožené starce a vdovy do front na mouku či cukr. Vzpomínám, jak jsem v nich také stál s babičkou, to jsem ještě neznal abecedu, ale naučil jsem se poznávat číslice napsané černou tužkou na dlaních těch, kteří stáli s námi ve frontě (tak si značili pořadí – pozn. překl.). To byly moje první hodiny počtů.

Ale válka, která se stala obecným kolektivním hořem, národní tragédií pro všechny národy této obrovské země, vytrpěná válka se stala současně katarzí tehdejší sovětské společnosti. Za prvé proto, že zrovnoprávnila všechny společným neštěstím, neboť setřela, byť jen na čas, mnohé sociální a nomenklaturní přehrady, jež začal v předválečném období urychleně vytvářet totalitní systém. A za druhé proto, že skončila skutečně celonárodním vítězstvím, jež patřilo všem, neboť prakticky každý mohl prohlásit, že se svým dílem podílel na jeho strašné ceně.

Právě toto vítězství, „jedno pro všechny“, jak zpíval Okudžava, rozbilo rituál nucených manifestací na Rudém náměstí a Den vítězství se změnil v živelné nadšení mnohatisícového davu. Smíchal hoře s hrdostí, prožitá strádání s radostí z toho, že nebyla zbytečná. Tak se oslavy 9. května na mnohé roky změnily ve svátek, který jako jediný skutečně spontánně slavil všechen lid, všichni sovětští občané, ať se nacházeli kdekoliv – nejen na území bývalého SSSR, ale i za jeho hranicemi: od USA po Izrael, od Austrálie po Norsko. Nebyl ani tak státním svátkem jako rodinným a osobním.

Ale možná důležitějším výsledkem vítězství byl pocit národní důstojnosti, který prožívala celá země. Paradoxně tomu napomáhal symbol barbarství, což byla nacistická agrese. Miliony lidí, kteří se ocitli před nezbytností klást odpor Absolutnímu Zlu, se stali obránci Absolutního Dobra a nejvyšší lidské morálky. U mnoha občanů tohoto, zdálo by se, veskrze ateistického státu vyvolal takovýto střet Dobra a Zla znovuzrození náboženské víry v to, že spravedlnost zvítězí i ve všedním životě lidí, mezi jiným i v jejich vlasti.

Zrodil se ještě jeden pocit, tak vzácný u ruského člověka, který nebyl rozmazlen historií vlastní země: pocit sounáležitosti s ostatním světem a především s Evropou, která byla vždy tak vzdálená. Ruský člověk se cítil jako osvoboditel národů, který zachraňuje Evropu od jejího vlastního barbarství – fašismu. Dokonce jí ukazoval příklad – v rozhodnosti nesmiřovat se se zlem a v sebeobětování při ochraně jejích hodnot, počínaje rovností a konče svobodou.

Alexandr Solženicyn, účastník této svaté války, se domníval, že se u něj projevil nejen přirozený ruský patriotismus, „ale odrazila se v něm i psychologická žízeň vzpřímit se alespoň na krátkou dobu a cítit se jako osobnost, dokonce mohutná až heroická, prostřednictvím boje, jenž dával alespoň krátkodobě iluzi svobody“.

Avšak společně s tímto celonárodním očistným vítězstvím, možná ještě důležitějším než válečné vítězství, začalo zvedat hlavu druhé vítězství – státní, tak pečlivě pěstované sovětskou vládou. Vítězství režimu, který si nemohl dovolit opominout šanci přivlastnit si plody národního triumfu, představit výsledky Vlastenecké války jako oslavu komunistického systému nad svým historickým kapitalistickým protivníkem v jeho nejagresivnější podobě.

Tento úkol pomohl řešit stalinskému režimu hitlerovský nacismus, který vyhlásil za hlavní cíl svého pochodu na Východ zničení „židovsko-bolševického“ státu. Ve svých veřejně vyhlášených záměrech nenechával desítkám milionů obyvatel východu Evropy, kteří byli rasistickými teoretiky říše prohlášeni za „podlidi“, jinou volbu, než se nechat zničit nebo zvítězit.

Hitlera, stejně tak jako Napoleona, nepodvedla jen proslavená ruská zima. Ani stalinské zvláštní oddíly, ani agenti NKVD nebyli hlavní příčinou tak statečného odporu sovětských vojáků ve stalingradských zákopech a následujícího historického zlomu v průběhu války. Můj přítel novinář a dlouholetý expert na Německo Nikolaj Portugalov, s nímž se čtenář ještě setká na stránkách této knihy, vyprávěl, že během jeho rozhovoru s jedním z hlavních německých vojenských stratégů druhé světové války polním maršálem Erichem von Manstein, se tento už jinak třesoucí se stařík najednou rozhořel a rozkřičel se: „To je prostě neuvěřitelné, jak jste nás mohli porazit!“

Zestárlý pruský generál, účastník dvou světových válek, si zřejmě do konce života v duchu přehrával prohraná vojenská tažení. Ale jeho vůdce, když připravoval plány bleskové války proti SSSR, se opíral nejen o strategické schopnosti svých generálů. Hitler byl přesvědčen, že sovětský „kolos na hliněných nohou“ padne okamžitě po začátku války pod vahou vnitřních rozporů mezi početnými národy, jež Rusko drželo pod svou knutou.

Führer se přepočítal. Zahnal miliony východních Slovanů a dalších „neárijců“ do táborů smrti a přistoupil k metodické realizaci programu „snížení“ nadbytečného obyvatelstva se záměrem uvolnit je pro budoucí ekonomickou kolonizaci. Efektivněji, než to dokázala oficiální sovětská propaganda, hitlerovci sjednotili v jednotný „sovětský národ“ všechnu tu rozpornou mozaiku rusko-sovětského impéria a zmáčkli pružinu lidového odporu, která se však uvolnila.

Lev Tolstoj, když popisoval ve Válce a míru první vlasteneckou válku a jako by předvídal druhou, napsal: „Blahoslavený ten národ, který ve chvíli zkoušek, aniž by se ptal, jak podle pravidel postupovali v podobných případech jiní, jednoduše a lehce zdvihá klacek, který mu jako první přišel pod ruku, a bije s ním do té doby, pokud se v jeho duši nezmění pocit ublížení a msty za pocit pohrdání a lítosti.“

Stalinovi v podstatě stačilo také uchopit tento klacek zvednutý v lidové válce, aby jím udeřil agresora a sám se zachránil. To také udělal i s jemu tak vlastním politickým cítěním. V důsledku toho přineslo získané vítězství stalinskému režimu na určitou dobu legitimitu, kterou ztratila sovětská vláda, když se zrodila z tragédie revolučního rozvratu ruské společnosti v roce 1917.

Lev Kopelev, který byl v době války důstojníkem, ale později se stal disidentem a jehož si Solženicyn vybral jako prototyp pro jednu ze svých literárních postav, napsal: „22. června 1941 Hitler odsoudil své impérium k neodvratitelné zkáze, ale zachránil sovětský režim před rozpadem a možná před totálním zničením. Válka, kterou začali nacisté, se přeměnila ve Vlasteneckou jak pro ruský národ, tak většinu dalších národů SSSR, probudila v nich ty nejlepší síly... Způsobila zasloužené zničení hitlerovského totalitarismu, ale současně nezasloužený úspěch stalinského.“

Hitler se přepočítal v tom, že tím, jak zaútočil na SSSR, vytvořil podmínky pro vznik najednou dvou koalic, které se spojily v boji proti němu. Jedna, celonárodní vlastenecká fronta, naplnila reálným obsahem abstraktní formuli proletářského internacionalismu. Velkomyslnost ruského národa, který se rozdělil se svými vůdci o výsledky jím dosaženého vítězství, dokonce dojala samotného vůdce: když u příležitosti vítězství pronášel v Kremlu přípitek, tak ze vzácné upřímnosti připil na ruský národ, který podle jeho slov „mohl vyhnat své vůdce, ale neudělal to“.

Druhá koalice, která se zdála na začátku války neuvěřitelnou, antihitlerovská „trojka“, spojila západní demokracie v čele s Churchillem a Rooseveltem se Stalinem. Tento svazek byl politicky natolik protikladným, dokonce nepřirozeným, že se Hitler dlouhou dobu chlácholil nadějí na jeho krátkodobost. Hitler a jeho generálové se přesvědčili o této své iluzi, když prohráli válku na dvou frontách. Ale až do jejího finálního konce nejbližší Hitlerovo okolí věřilo, že bude moci nabídnout západním mocnostem výměnou za Hitlerovu hlavu sebe jako nejefektivnější štít proti bolševismu. V tu dobu však už neměli v tomto obchodě čím platit.

Avšak obě koalice, které vznikly pro boj proti smrtelnému nepříteli, nepřežily dny vítězství. Jaltská trojka se rozpadla po Rooseveltově smrti a prohře Churchilla v parlamentních volbách a také poté, co zmizel Hitler. Včerejší spojenci ve společném boji s nacismem, s nímž si nemohli poradit nezávisle na sobě, prakticky bez oddechu přešli do období studené války.

Co se týče SSSR, poté, kdy stalinský režim už nepotřeboval lidovou podporu i pro vlastní záchranu, nechystal se podělit se o svou monopolní vládu se společností. Logika autoritativně-byrokratického stroje potřebovala obnovit nejen monopolní vládu, ale také monopolní myšlení. Proto všechny části společnosti, které nechtěly plnit úlohu pouhých „šroubků“ systému, musely být potlačeny nebo vůbec odstraněny. Zbavovali se jich stejně jako válečných invalidů, kteří kazili vzhled ulic, a proto je odtud vymetali stejně jako smetí a posílali je umírat do domovů nebo na Solovky (skupina ostrovů v Bílém moři u Archangelska, která sloužila jako donucovací tábor – pozn. překl.), či jako sovětské zajatce osvobozené z nacistických táborů trestali kvůli tomu, že raději zvolili zajetí než smrt, a tak je převáželi přímo ze zajetí do gulagu.

Po deportacích celých národů a neruských národností, jejichž představitelé se zkompromitovali spoluprací s okupanty, na Sibiř či do Střední Asie, přišly na řadu „protispolečenské“ elementy. Dříve či později k nim patřily, stejně jako to probíhalo v nacistické říši, všechny „potenciálně nebezpečné“ sociální skupiny, čímž se myslela inteligence a Židé. Tím spíše, poněvadž to často byli jedni a titíž.

Jestliže něco tvoří zvláštní odstín tohoto, bohužel, až banálního jevu, tak jsou to zvláštnosti stalinského antisemitismu, který se přeměnil v sovětský státní. Nebo přesněji, v symbiózu dávného rusko-carského se sovětským. Originalita tohoto případu spočívá v tom, že v případě Stalina hovoříme o komunistickém vůdci, vyrostlém z mateřského mléka „internacionalismu“, komisaři pro národnostní otázky a státním bolševickém teoretikovi, který formuloval vztah strany k národnostnímu problému. A navíc nikoliv občanovi ruské národnosti, ale Gruzínci, který i teoreticky nijak nekoketoval s velkoruským šovinismem, tak nenáviděným Leninem.

Jak mi potvrzoval ten nejautoritativnější zdroj Grigorij Morozov, můj univerzitní profesor mezinárodního práva a bývalý manžel Světlany Allilujevové (Stalinovy dcery – pozn. překl.), jenž byl sám Židem, nikdy nepozoroval u svého tchána takovou osobní antipatii či paranoidní posedlost proti Židům, jaká byla typická pro Hitlera. Z toho vyplývá, že Stalinův přístup k podobnému temnému reflexu ruského nacionálního vědomí a ostudnému rysu národní historie nemohl být čistě pragmatický, ale krajně cynický.

Stalina, který si zvolil v hledání kategorie „nepřátel národa“ téma boje s „kosmopolitismem“, nezastavilo ani to, že tím mohl znehodnotit hrdinství Rudé armády. Na jeho příkaz byl rozehnán Židovský antifašistický výbor a byl zavražděn veliký divadelní tragéd Solomon Michoels (1890–1948, zakladatel a ředitel moskevského Státního židovského divadla, od roku 1942 jako předseda židovského antifašistického výboru jezdil po světě získávat podporu pro SSSR. Po válce bylo divadlo zrušeno a Michoels byl na přímý Stalinův pokyn zavražděn v Minsku, ale vražda byla vydávána za autonehodu – pozn. překl.), jenž během svého amerického turné v době války vybral ohromnou sumu peněz pro fond na podporu SSSR. Posledním zločinem už umírajícího vůdce bylo odhalení „sionistického spiknutí“ kremelských lékařů, jež mělo být signálem k celonárodní, až hysterické protižidovské kampani.

Abych byl spravedlivý, musím dodat, že Stalin zůstával internacionalistou v tom, že oběťmi represí jeho režimu byli nejen Židé, ale představitelé všech národností. Podle různých odhadů se jejich počet blížil třetině obyvatel celé země. Nikoho neochránilo ani členství ve straně. Po válce režim nepotřeboval dokonce už ani pravověrné komunisty, jež nacisté popravovali jako první společně se Židy. Poválečný režim nepotřeboval odvážné hrdiny protinacistického odporu, ale pouhá „kolečka“ státního řídícího stroje.

… V těchto letech jsem byl daleko od takových politických dramat, ale náhodou a na naléhání matky, kterou zneklidňoval můj „šum na srdci“, jsem se dostal k vynikajícímu kardiologovi profesoru Vinogradovovi, jednomu z těch ruských lékařů, kteří byli zatčeni jako údajní účastníci „sionistického spiknutí“. V mé dětské paměti se zachoval obrázek nezvyklé podoby dveří, jimiž se vcházelo do profesorova bytu – zůstaly na nich ještě zbytky pečetí, které tam byly nalepeny tu noc, kdy byl lékař zatčen.

TŘIAPADESÁTÝ ROK

Nemohu přesně říci, zda jsem viděl Stalina živého. Otec mě bral ještě úplně malého na prvomájové manifestace na Rudém náměstí. Když mně o tom po letech vyprávěl, tvrdil, že jednou či dvakrát mi na něj ukazoval, Stalin stál na tribuně mauzolea. A já jsem mu usilovně mával ručkou. Myslím si, že bych dělal to samé, kdyby mi řekli, že tam stojí Lenin. Ale vlastně jak by tam mohl stát, když v tu dobu už ležel pod tribunou. Budeme tedy věřit, že jsem ho viděl a tím jsem se stal přímým účastníkem národní historie.

Zato si přesně pamatuji, že jsem si do alba lepil různé portréty soudruha Stalina – od ještě mladého s bradkou po ten poslední portrét v maršálské uniformě. Poté se už Stalin na portrétech nijak neměnil, jako by ho míjel čas, a já jsem neměl možnost pokračovat v lepení jeho fotek.

Další moje „setkání“ se Stalinem se uskutečnilo v muzeu dárků, poslaných ze všech koutů světa k jeho sedmdesátinám. Zhotovení některých z nich, například portrét vyřezaný na rýžovém zrnku či mrožím rohu, zřejmě trvalo měsíce, možná roky. Umístili je v Puškinově muzeu výtvarných umění. Ale více než tyto dárky jsem si zapamatoval mnohahodinovou frontu, kterou jsem si musel vystát s otcem, máma se z toho vymluvila.

Ale další stejně dlouhou frontu jsem vystál už s matkou, to když se poprvé v Moskvě otevřela výstava Picassových obrazů. Tentokrát jsem se já chtěl vymluvit, ale máma byla neoblomná: z jejího pohledu byl Picasso podstatně důležitější. Jasně že Stalin už nežil, za jeho života by nám Picassovy obrazy neukazovali, třebaže i on namaloval Stalinův portrét pro první stránku francouzského komunistického deníku L’Humanité, třebaže, pravda, nikoliv k jeho sedmdesátinám, ale tehdy, když zemřel.

Když se to stalo, bylo mi jedenáct a už několik měsíců jsem ležel v posteli kvůli šelesti na srdci. Tato nemoc se z neznámých důvodů objevuje v pubertě stejně tak, jako se u chlapců mění hlas. Tehdy jsem si myslel, že onu změnu hlasu prožívá se mnou celá země, která najednou musela dospět, když jí zemřel vůdce, o němž si všichni mysleli, že tu bude věčně. Když v tom památném březnu 1953 se v době Stalinova pohřbu v celé zemi rozezněly sirény, plakal jsem v posteli a pomyslil, jak je to na světě nespravedlivé. Vždyť moje babička byla starší než Stalin a zůstávala naživu. Sice slabá, ale živá ležela na vedlejší posteli, byli jsme odděleni jen skříní. Nikoliv že bych si přál, aby zemřela místo Stalina, ale nejen její, i můj život se mi zdál v porovnání se Stalinovým nesrovnatelně bezvýznamnějším. Vždyť máloco se mohlo ve světě změnit, kdybychom s babičkou zemřeli. Možná, že podobné pocity měly tehdy miliony dospělých, a to nejen v Sovětském svazu. Tisíce občanů vystály mnoho hodin ve frontě k Domu sovětů, aby mohly projít kolem rakve a utírat si opravdu upřímné slzy. Já jsem trpěl, že mě nemoc nedovolila se také postavit do této fronty, ale pravděpodobně mě to zachránilo nejen od nachlazení, ale také od rizika být pošlapán davem, který stejně jako při inauguraci Mikuláše II. na Chodynce oslavil smrt svého vůdce posledními lidskými oběťmi.

Je přirozené, že jsem tehdy nechápal, že státní pohřeb v březnu 1953 se stane prologem k dlouholetému a váhavému pohřbívání stalinského Ruska, jež potrvá desetiletí a dodnes nekončí. Na jaře 1953 se příroda postarala jen o ten první a nejjednodušší krok na této cestě, zbavila zemi samotného diktátora. Ostatní, a jak se ukázalo mnohem obtížnější, musela učinit sama společnost, která nebyla připravena rozloučit se se stalinským dědictvím.

Emociální reakce milionů lidí na Stalinovu smrt, kteří se sžili s myšlenkou, že Vůdce určuje jak základní směr rozvoje země, tak nejmenší podrobnosti každodenního života, byla mimo úroveň chápání mé dospívající roztržitosti. Stejně jako u členů patriarchální rodiny, jež zůstala bez sice přísné, ale vševědoucí hlavy. Za to mohli sami bolševici, kteří – když svrhli monarchii – změnili Stalina v nového cara, ale přitom se nijak nepostarali o následnictví. Nevytvořila se nová dynastie nikoliv proto, že Stalin by neměl přímé potomky. Sovětská moc, jejíž kořeny vyrůstaly najednou ze dvou protimonarchistických revolucí – Říjnové a Velké francouzské –, nedospěla ještě do té formy rodinného následnictví, jako je tomu u současného severokorejského režimu nebo kubánské rodinné diktatury. Ruský patent na vytvoření takového „tandemu“ nebyl tehdy ještě vydán. Proto v březnu 1953 nikdo nemohl na moskevském Rudém náměstí zvolat: „Zemřel generální, ať žije generální!“

Také nebyl po ruce žádný kandidát, který by vážně připadal v úvahu jako následník. Kolem opuštěného křesla vůdce se shromažďovala tlupa jeho blízkých, která spěchala co nejdříve zakopat, či přesněji řečeno uložit do mauzolea tělo toho, který ještě v poslední okamžik života mohl ve svém záchvatu podezřívavosti či paranoii zlikvidovat kohokoliv z nich. Na rozdíl od situace, jež vládla při Leninově pohřbu, bylo všem jasné, že největší šance na převzetí moci nebudou u toho, kdo byl nejvěrnějším učedníkem odešlého vůdce, ale u toho, který poté, co se zhostil nezbytného rituálního obřadu, co nejrychleji odstraní režim totálního strachu.

Ti, kteří obklopovali vůdce, znali tíži jeho zločinů mnohem lépe než miliony lidí oplakávajících jeho smrt, protože se sami na nich podíleli a nechtěli, aby je padající vůdcova socha také rozdrtila, kdyby se museli podílet na odpovědnosti za léta teroru. Proto se mezi potenciálními následovníky rozhořelo horečné soutěžení o nápravu chyb a „přehmatů“, neboť někdo musel být odpovědným.

Hlavně se snažil o „očistu“ své pověsti hlavní vykonavatel vůdcovy vůle Lavrentij Berija (1899–1953, v rodné Gruzii od mládí pracoval v první sovětské tajné službě Čeka, už v roce 1921 nechal popravit pro výstrahu 10 000 lidí. Postupně se propracoval do vedoucích funkcí v Moskvě, stal se jedním z vykonavatelů stalinských čistek, od roku 1938 lidový komisař vnitra, iniciátor a vykonavatel masakru polských důstojníků v Katyni. Po válce se jako předseda komise pro atomový výzkum nejvíce zasadil o vývoj a výrobu sovětské jaderné bomby, usiloval o ekonomické reformy a sjednocení Německa. Po Stalinově smrti prohrál souboj s N. S. Chruščovem, byl zatčen a popraven – pozn. překl.), do té doby všemocný vládce ministerstva vnitra a celého stalinského donucovacího aparátu. Ten, jehož Stalin v předválečném období flirtování s Hitlerem představoval návštěvníkům z Berlína humorně jako „náš Himmler“. Právě z Berijova příkazu začala spěšná „čistka“ donucovacích orgánů, zvláště těch lidí, kteří mohli svým chováním nebo rozkazy zkompromitovat Beriju samotného. Urychleně se zastavovaly všechny soudní procesy, zejména pověstný případ „lékařů-vrahů“, a byla vyhlášena první amnestie pro tisíce vězňů v gulagu (především pro zločince).

Berijovi to však nepomohlo, v tomto boji o moc pod opuštěným trůnem prohrál s těmi, kteří se ze strachu před ním sjednotili kolem Chruščova. V létě 1953 Beriju zavřeli a krátce nato zastřelili jako anglického špiona, aniž dostal právo hájit se před veřejným „kremelským soudem“ podle vzoru těch přelíčení, která svého času sám připravoval. Je možné s určitostí odhadnout, že kdyby v těchto bitkách v kremelských chodbách zvítězil Berija, stejně takovými „japonskými“ či „ anglickými“ špiony by byli Chruščov a jeho souputníci. Ale historie, jak víme, nikomu nedává za pravdu, jen popisuje.

PRESUMPCE VINY

Je to sice paradoxní, ale návrat bývalých vězňů z gulagu nijak radikálně nezměnil atmosféru v zemi. Většina z nich odmítala hovořit o prožitém táborovém životě. Jedni proto, že – vzato čistě psychologicky – museli zapomenout na minulost, jestliže se chtěli přizpůsobit novému životu. Chtěli zapomenout ten minulý, ponechat si ho jen ve snech a nočních můrách, ale nedělit se s tímto přetěžkým břemenem dokonce ani s blízkými lidmi.

Druzí mlčeli, protože nemohli uvěřit, že prožité peklo je už nenávratnou minulostí a „oteplení“ se znovu nezmění v ranní mrazíky. Navíc, určitě do vystoupení Chruščova a začátku práce rehabilitační komise, většinu z nich pustili na svobodu ze státní milosti a samozřejmě bez vysvětlení a omluvy. To znamenalo, že svobodu, kterou jim darovali noví vedoucí pracovníci, si mohli také kdykoliv vzít zpět – ať už jejich nástupci, či oni sami.

Nezapomínejme, že tehdejší sovětské společenství zahrnovalo, i když ne rovnoprávné, tak určitě srovnatelné dvě části – zeky a vertuchajevy (výrazy použité ze Solženicynova Souostroví Gulag: vězně a věznitele – pozn. překl.). „Polovina země byli etapniki“ – napsal Rožděstvenskij – „a polovina konvojnyje“ (volně přeloženo – polovina byli v pochodujících zástupech a polovina ti, kteří je hlídali – pozn. překl.) Alexandr Jakovlev to určil ještě ostřeji: „polovina střílejících a polovina zastřelených“. Pro mnohé tak nečekané otevření táborů znamenalo vzájemné setkání jedněch i druhých (v krajním případě těch, kteří přežili).

Kromě těch, kteří seděli ve vězení a těch, kteří je hlídali, bylo také nemálo udavačů – jen v onom zlověstném sedmatřicátém roce se jich ke „kompetentním orgánům“ obrátilo s pomluvami na své sousedy a známé celkem čtyři miliony (podle údajů bývalého zástupce předsedy KGB Leonida Šerbašina). Konečně byli i takoví, kteří sice nedonášeli, ale poslušně zvedali ruce při odsuzování, vylučování či odhalování, a kteří podpisovali kolektivní „dopisy pracujících“. Nakonec to byli ti, kteří se dostávali do funkci po těch z kolegů, již byli zatčeni, či získávali byty po pronásledovaných. Někoho posadili do vězení a zastřelili a někdo zaujal jeho místo a dělal závratnou kariéru, když se stal ve třiceti generálem, v osmadvaceti ředitelem závodu či lidovým komisařem. Ti všichni se někdy dobrovolně a někdy i proti své vůli či z konformismu měnili ve šroubečky gigantického potlačovacího mechanismu, jenž semlel životy a osudy lidí.

Všeobecně rozšířena atmosféra „viny před mocí“ neznámo za co měnila lidi v osoby z kafkovského Procesu, kteří sice nechápali, čeho se dopustili, ale byli připraveni se přiznat, jak to činili souzení ve třicátých letech a Artur London ve filmu Costy Gavrase (London byl český komunista, poválečný náměstek ministra Vlada Clementise, odsouzený při procesu se Slánským, na žádost francouzských komunistů propuštěný – napsal o tom knihu Doznání, která byla zfilmována – pozn. překl.), a smířit se s už předem připraveným rozsudkem. Tato presumpce všeobecné viny měnila prakticky každého sovětského občana v podezřelého a celou společnost v kolektivního zajatce stalinismu.

Tato metodika vypracovaná všemi diktaturami a totalitními režimy – podrobnosti je možné se dovědět z knihy Hannah Arendtové (1906 Hannover – 1975 New York, filozofka a publicistka německo-židovského původu. V roce 1933 se jí podařilo uprchnout do Paříže. Stala se členkou Světové sionistické organizace a pomáhala při transportu dětí z Německa do Palestiny. Po německé okupaci Francie byla internována, ale přesto se jí zdařilo emigrovat do USA, kde byla činná v německo-židovské komunitě a v r. 1951 získala občanství. Tehdy vyšlo její zásadní dílo Původ totalitarismu.Vyučovala na řadě amerických univerzit, publikovala v různých časopisech a v roce 1963 napsala své nejkontroverznější dílo Eichmann v Jeruzalémě: zpráva o banalitě. Na rozdíl od ostatních autorů vylíčila největšího nacistického pronásledovatele Židů nikoliv jako antisemitu, ale obyčejného úředníka, který plnil jen své povinnosti a řídil se rozkazy. Podle ní se ve zločinném režimu člověk může stát zločincem i bez nenávisti, v tom byla její „banalita zla“ – pozn. překl.). Brát celou společnost jako rukojmí vytvářelo svého druhu masovou kulturu kolaborantství, rozleptávalo, korumpovalo myšlení lidí. Režim potřeboval poddané, kteří by byli vinni, snadněji se řídí. Každého z nich, když je potřeba, je možné donutit ke zradě či alespoň k „měkké“ spolupráci, z níž – jako přilepený drápky v dehtu – neuletí ani jeden ptáček.

A přece jen ve srovnání s podobnými případy Rusko demonstruje svou zvláštnost i po čtvrt století od té doby, kdy se otočila sovětská stránka historie. Stále ještě stojí na náměstích našich velkých měst památníky zakladatelů už dávno neexistujícího státu a nataženou rukou ukazují jako dříve novým pokolením cestu v historicky slepou uličku. Mumie „věčně živého“ Iljiče se stále uchovává v pyramidě mauzolea u kremelské zdi a portréty kníratého pokračovatele v jeho díle nosí jeho nepolepšitelní obdivovatelé jako korouhve v procesí. (K 147. výročí narození V. I. Lenina uveřejnila Komsomolskaja pravda 22. dubna 2017 obsáhlý článek, podle nějž se v ruské Dumě uvažuje o přijetí nového zákona, jímž by se zrušil ten z roku 1924 o uchování Lenina na „věčné časy“ a bývalý vůdce by byl pochován podle pravoslavného zvyku a také podle přání více než poloviny obyvatel. Rovněž z toho důvodu, že není vhodné, aby na ústředním moskevském náměstí spočívala mumie, byť v mauzoleu, které by mělo být zrušeno. A především – z Leninova těla zůstalo dle odborníků nanejvýš 10 procent, jak byl postupem doby stále balzamován a jeho orgány se nahrazovaly umělými – pozn. překl.) Zdá se, že pozorujeme jedinečný příklad „stockholmského syndromu“, kdy se celá země, režimem přetvořená v rukojmí, bojí rozloučit se svými vězniteli. (Specifická pozitivní emoční i afektivní vazba a závislost oběti, např. rukojmí, na pachateli, např. únosci. Prokázala se, když se v roce 1973 Jan-Erik Olsson a Clark Oderth Olofsson, nyní Daniel Demuynck, pokusili vyloupit jednu z bank ve Stockholmu. Loupež nevyšla a muži zadrželi rukojmí. Vyjednávání trvalo 130 hodin. Po propuštění považovali rukojmí únosce za své ochránce a policisty za nepřítele – pozn. překl.)

Když pozorujeme současnou ruskou společnost, mnozí západní komentátoři vysvětlují nerozhodnutý a stále probíhající zápas Ruska se stalinismem, táhnoucí se po desetiletí, tím, že na rozdíl od nacistického Německa zde neproběhla svého rodu „denacifikace“, nekonal se nekompromisní soud nejen se Stalinem a jeho pomocníky, ale s celým bolševismem, režimem, který uvrhl zemi do národní katastrofy.

Při veškeré úctě k současné německé demokracii nemůžeme zapomínat, že očista od hitlerismu proběhla jako výsledek zdrcující porážky a pod přísným dohledem vítězných mocností (a jejich okupačních armád). Podobně lze takto hovořit o demilitarizaci Japonska a McArthurově výsadku výhonků současné demokracie na japonskou zem.

Sovětské Rusko, naštěstí pro národy této země (a myslím si, že pro celý svět), neprohrálo světovou válku, naopak, vyšlo z ní vítězně. To znamenalo, že očista od stalinismu se musela uskutečnit zvlášť, bez narkózy, jejíž úlohu by sehrál syndrom porážky, a bez podpory okupačních vojsk.

Kdo by se však za takové situace mohl odvážit organizovat sovětský Norimberk? Kdo by si vzal na svou odpovědnost oddělit ty, kteří by seděli na lavici obžalovaných, od těch, kteří by sehráli úlohu soudců? Vždyť mezi pronásledovanými byli v ničem nevinné „třísky“ z dřev, štípaných nelidským režimem, i „mučedníci dogmat“, fanatici prvních revolučních let, kteří se sami stali popravčími či jejich pomocníky.

Erast Gliner, jeden ze sovětských disidentů, který nehledě na svá tři zranění přežil válku a po vítězství deset let stalinského tábora, napsal: „Děs ze zločinů proti lidskosti, jichž se dopustila společnost, která je uskutečňovala prostřednictvím svých orgánů moci, spočívá v tom, že viník a často také zločinec je současně obětí.“

Koho a jak by v takových podmínkách bylo třeba „destalinizovat“? Přímé účastníky stalinských zločinů? Ty, kteří se jich dopouštěli a obhajovali je? Nebo ty, kteří i v dnešní době nosí Stalinovy portréty jako svou ikonu a využívají památku národního vítězství, které bylo vykoupeno téměř třiceti miliony lidských životů, jako shovívavost k „zářnému generalissimovi“?

Jestliže není možný norimberský proces na odsouzení bolševismu, protože nemá kdo organizovat „soud vítězů“, byl by mnohem důležitější jiný, nesporný „Nejvyšší soud“ – morální, nazvaný pokáním. Jedině on by se mohl stát skutečným národním soudem cti. Je snad třeba připomínat, že koneckonců právě takové pokání za nacistické zločiny – jehož symbolem už navždy zůstane poklek na kolena Willyho Brandta před oběťmi židovského gheta ve Varšavě – spíše než rozsudky norimberského soudu dovolilo Němcům vrátit se do evropské rodiny?

U nás se místo toho, aby se společnost přihlásila ke kolektivnímu vykoupení hříchu stalinismu a zaštítila se proti jeho možné recidivě, režim z obav z toho, že se vynoří vnitřní organizační pouto se zločincem, si pospíšil pokřižovat se a tak zemi vydal potvrzení o rehabilitaci. Ne-li právě proto se zastavovaly v půli práce různé komise, které měly odhalit stalinské zločiny? Nemohly se „najít“ tajné protokoly – přílohy k paktu Molotov – Ribbentrop, „zmizely“ ve vůdcově „osobním sejfu“ dokumenty politbyra posvěcující popravu dvaceti tisíc zajatých polských důstojníků v Katyni.

Nevyužila se šance, nabízená vynikajícím filmem Tengiza Abuladzeho Pokání, aby se objasnily kořeny kolektivního mlčení, do něhož se pohroužila na několik desetiletí celá zem. A přece měl pravdu Michail Gefter, když varoval, že „odcházející století ve svém celku nemůže být chápáno a ,předáno‘ následnému XXI. století, pokud nebude odhaleno tajemství stalinismu a tím také překonáno“.(Michail Gefter, 1918–1995, historik, filosof, publicista. Poté, kdy v roce 1969 napsal neortodoxní studii o Leninovi, jeho vědecké práce se nepublikovaly a od poloviny 70. let se zapojil do disidentského hnutí. Svou vědeckou činnost obnovil až za Gorbačova, společně se Sacharovem založili různé společensko-politické kluby, stal se členem poradenského týmu prezidenta, ale v roce 1993 po útoku na Nejvyšší sovět na protest odešel – pozn. překl.)

Což to není důvodem k tomu, že ruská, podle všech dokumentů postsovětská společnost dosud trpí recidivami minula, protože se neodhodlala plně vyjasnit svou vlastní minulost? Jinak nelze pochopit, proč během uplynulých šedesáti let po smrti diktátora ruská země jako podzemní podhoubí pokračuje ve znovuvytváření jeho přízraku v nových formách. Proč, nehledě na pokusy Stalinových následovníků – Chruščova a Brežněva – rozžvýkávat „kult osobnosti“, kremelští vedoucí činitelé pořád neodvratně „sklouzávali“ po stalinské strži. Proč dosud stalinismus pokračuje v masáži páteře celé země a nedovoluje jí napřímit se, je jako balvan na krku, jako nesňaté okovy na noze, které tak prozrazují zběhlého vězně.

A což jestli podstata není jen v jednom „předchozím režimu“? Pak jeho směna, jako odstranění jen jednoho zlověstného otoku, nechrání celý organismus od metastázy? Jinak bychom neviděli v tomto již dávno nebolševickém vývaru staré bacily. Možná že „tajemství stalinismu“ spočívá v tom, že je prokletím ruské společnosti XX. století v takovém stupni, jako její zrod? Tehdy se nakonec najde vysvětlení „ruského paradoxu“: nostalgií nikoliv za minulého, ale budoucího „Stalina“. Nehledě na chruščovovské pokusy několikrát pochovat vůdce a gorbačovovskou přestavbu, zůstává stesk značné části společnosti po carovi a „rodném otci“ jako základní kámen podstavce pro jeho opěvovanou sochu.

Jestliže je to tak, pak je nutné přemýšlet nikoliv tolik o organizaci „ruského Norimberku“ jako o tom, jak najít způsob destalinizace homo sovieticus. Jevgenij Švarc ve své hře ústy blahodárného Lancelota, vítěze nad městským Drakem, vypráví o svém smutném objevu: nestačilo zabít hlavního Draka. Zůstal mu mnohem obtížnější úkol: zabít draky v každém obyvateli města, jež osvobodil. (Pohádka sovětského autora o rytíři Lancelotovi – pozn. překl.)

Rusko zatím pokračuje v hledání odpovědí na tyto otázky. Stalin ještě neprohrál svůj souboj: zjevně mu nehrozí „moskevský proces“ a on, usmívající se do svých vousů a kouřící svou dýmku, nás možná očekává pod jiným jménem na dalším zvratu ruské historie.

TÁNÍ

První postalinský rok 1954 vstoupil do historie jako rok „tání“, podle názvu povídky Ilji Erenburga, která vyšla vtomto roce. Vzemi, vníž se tisíce občanů vracely domů ze Sibiře, Kolymi adruhých území, spoutaných věčně zmrzlou půdou, toto slovo dostalo okamžitě politický přízvuk. Země, nazvaná básníkem Pavlem Antokolským „ledovým vězením“ (žil 1896–1978, byl rovněž ve 30. letech ředitelem moskevského Vachtangova divadla apo válce divadla vTomsku. Proslavil se svou protistalinskou poemou Všichni, kdo vjeho jménu... zroku 1956 – pozn. překl.), postupně roztávala, když zjišťovala, že ipo vůdci abez něj existuje život. Na horizontu se zatím neobjevil nový „hospodář“, třebaže monumenty vousatého idola, rozeseté všude, dál vrhaly na celou zem temný stín.

Žili jsme srodiči, jako většina tehdejších Moskvanů, vkomunálním bytě. Tvořily jej dvě místnosti – jedna na rodinu – se společným záchodem akuchyní, což podle tehdejších poměrů bylo nadprůměrné, vzpomeneme-li na Vysockého: „Na osmadvacet pokojíků jeden záchod“. Vnašem pokoji jsme žili čtyři: rodiče ajá sbabičkou.

Nebyla tam vana ake sbírce mých obyčejných dětských radostí se přidávala každotýdenní cesta sotcem do nejbližších lázní. Do dneška se vzrušením vzpomínám na kamenné lavice, zalité mýdlovou pěnou, na blažený pocit zčistého prostěradla, do něhož mě zabalil otec, když mě postavil na drhnoucí plochu lavice všatně. Tyto každotýdenní svátky pokračovaly do té doby, dokud můj neúnavný otec nevmáčkl vanu do jednoho zrohů naší komunální kuchyně, čímž se kperiodicky opakujícím se frontám na záchod připojila fronta na kuchyň.

Sousedem na poschodí byl můj vrstevník ajmenovec, také Andrej, příjmením Gorbačov. Ve škole nás posadili do jedné lavice aučitelé se často pletli, když vyvolávali buď Gračova, nebo Gorbačova. Já jsem vtom tehdy nijak necítil prst osudu či znamení, že se tato příjmení vbudoucnu znovu sejdou.

Když jsem se zbavil „šelestu na srdci“, rád jsem chodil do školy, tím spíše, že na tu dobu byla zvláštní. Zneznámých důvodů otevřeli vMoskvě jako „experiment“ dvě střední školy sintenzivnější výukou cizích jazyků – angličtiny afrancouzštiny. Učitele pro ně hledali po celé Moskvě, takže jejich žáci se ocitli vrukou prvotřídních profesionálů.

Několik hodin denně jsme se učili anglicky avangličtině jsme hráli hry Oskara Wilda aBernarda Showa. Protože vtu dobu byly sovětské školy ještě rozděleny podle pohlaví, ženské role museli hrát chlapci převlečení do dívčích šatů, jako včínské opeře. Pravda, nedrželi nás jako vklášteře, ana taneční večery jsme pravidelně zvali děvčata ze sousední dívčí školy či dokonce zbaletního učiliště.

Třebaže naše učebnice svýjimkou klasiků anglické aamerické literatury byly schváleny ještě stalinskými cenzory, teplý vítr „tání“ se začal prohánět ipo školních chodbách. Do našich hlav se draly stále naléhavěji pochybnosti aotázky, na něž učebnice nedávaly odpověď.

Jednou jsem se na hodině dějepisu zeptal učitele, bývalého frontového vojáka spřezdívkou Sam – ve skutečnosti se jmenoval Samuel Jevsejevič – zda byla mezi obyvatelstvem populární válka sJaponskem, do níž SSSR vstoupil na naléhání Američanů vlétě 1945, až po německé kapitulaci. Pro Stalina byla tato válka po té Vlastenecké ještě jedním příspěvkem kdruhé světové akvůli ní doufal, že získá nejen územní trofeje – Sachalin aKurilské ostrovy –, ale že se bude moci účastnit poválečného dělení rozpadlé japonské říše.

Moje otázka byla tak trochu podraz, jako jakákoliv, uníž je známa odpověď dopředu. Byl to spíše test na Sama, abych uslyšel, jak se vykroutí zchoulostivé situace: zda si zvolí oficiální legendu, která byla ivučebnici, nebo řekne něco bokem. Najednou se Sam přísně podíval směrem ke mně alakonicky odpověděl: „Ne, nebyla. Mnozí nechápali, proč musí po vítězství bojovat adokonce umírat.“

Hodina dějepisu se najednou změnila vhodinu pravdy adokonce osobní odvahy, protože bez ohledu na všechen zmatek vnašich hlavách jsme už byli dostatečně dospělí adostatečně dlouho jsme žili vnaší „předminulé“ zemi, abychom pochopili: když nám Sam odpovídal „nikoliv podle učebnice“, vystoupil „zřady“ atím pro nás vytvořil příklad.

Kdyby se tato příhoda stala orok dva dříve, vtehdejší antisemitské hysterii by se neobešla bez trestu. Nejen pro něj, ale také pro toho, kdo se tak ptal, jako by pochyboval otom, co bylo napsáno vučebnici. Ale už probíhalo „tání“, aabychom se otom přesvědčili, stačilo vyjít do moskevských ulic.

Vcentru Moskvy – na Puškinově aMajakovského náměstí, vPolytechnické avPaláci sportu vLužnikách – se vtu dobu po večerech scházívaly tisíce mladých, aby si vyslechly tehdy ještě málo známé básníky (Vozněsenského, Jevtušenka, Okudžavu, Rožděstvenského, Achmadulinovou), stejně tak jako se dnes táhnou na vystoupení rockových skupin. Jenže tehdy ty básnické večery byly vlastně politickými demonstracemi.

VRusku to nebylo nic nového. Od Někrasovových veršů „nemusíš být básníkem, ale občanem být musíš“ kJevtušenkově formulaci „básník vRusku je více než básník“ zvláště literatura avširším smyslu ruská kultura tradičně sloužily jako úkryt před totalitním útiskem (jedno jestli carským či sovětským) ajako neviditelná hranice odporu proti despotickému státu.

Sovětský represivní aparát, překonávající carskou ochranku, po válce rozšířil „konvojový model“ totalitní kontroly nad společností do všech zemí Varšavské smlouvy, kde se po ukázkových procesech ve Varšavě, Budapešti aPraze staly libovolné formy politického protestu nemožnými. Tak se duševní kultura nebo víra staly jedinou sférou společenského života, kde bylo možné uniknout totalitnímu dozoru.

Jedna moje známá si zavzpomínala na ty roky anapsala mně: „Do pádu berlínské zdi byla kultura naší frontou odboje.“ To vysvětluje, proč se ve východní Evropě politický protest jako velké zřeknutí se kolaborantství smocí přemístil do kulturní nebo náboženské sféry atím připravoval „sametové revoluce“, které vroce 1989 přivedly kmoci neprofesionální politiky typu Václava Havla, Tadeusze Mazowieckého (1927–2013, polský katolický novinář apolitik, jeden zvůdců Solidarity avletech 1989 – 1990 ministerský předseda), Lothara de Maizièra (nar. 1940, violoncelista Berlínského symfonického orchestru. Od r. 1956 člen východoněmecké CDU, po listopadu 1989 její předseda, vroce 1990 ministerský předseda NDR aod srpna iministr zahraničí. Abdikoval poté, co byla zveřejněna nařčení ojeho údajných stycích se Stasi – pozn. překl.).

Vsovětské společnosti, zabetonované stalinismem, podobná alternativní politická kultura nemohla přežít. Nepodporovaly ji ani ruské církevní špičky, které byly už od dávných časů orientované na carskou službu apo revoluci naverbované orgány OGPU aNKVD (Objedniněnnoje gosudarstvennoje političeskoje upravlenije, vroce 1934 nahrazené Narodnym komissariatom vnutrennich děl neboli NKVD, oboje sovětská tajná policie – pozn. překl.).

Sovětský režim nedovolil inteligenci hrát alespoň symbolickou úlohu politického úniku. Bezchybně vní rozpoznal svého protivníka aihned po revoluci se připravil, aby ji napadl. Nejpřednější představitelé ruské inteligence byli buď vyhnáni do emigrace, nebo zastřeleni, nebo morálně zničeni. Za těchto podmínek veškerá odpovědnost za uchování morálního aduchovního genofondu národa spočinula na ruské kultuře.

Válka si vyžádala krajní vypětí všech fyzických aduchovních sil lidu, stala se obdobím „národního sjednocení“ před tváří smrtelného nebezpečí ana čas oslabila úder do šíje inteligence. Avšak po válce vedla logika režimu kjeho snaze znovu ovládat, jak otom mluvil Běljajev, když srovnával bolševismus scarismem, „nejen tělo, ale iduši lidu“, atudíž potřebovala vrátit kultuře její původní funkci být „převodním řemenem“ strany (Alexandr Běljajev, 1884 až 1942, ruský spisovatel fantastických románů, znich vynikly Hlava profesora Dowella, Člověk obojživelník, Prodavač vzduchu aj. – pozn. překl).

Poslední roky stalinismu byly pro činitele kultury epochou „ždanovštiny“ – ideologického ekvivalentu „ježovštiny“. Nebyl mezi nimi zásadní rozdíl. Místo toho, aby je fyzicky likvidovala, moc jim milostivě dovolila jí sloužit. (Se stejnou logikou postupovali nacisté, když posílali na nucené práce Židy, kteří se na ně hodili, alikvidovali pro říši „nepotřebné“ ženy, starce aděti.)

Ty představitele inteligence, které Stalin aŽdanov považovali za „nepotřebné“, čekal osud Anny Achmatovové, Michaila Zoščenka či Dmitrije Šostakoviče (Anna Achmatovová, 1889–1966, básnířka apřekladatelka, po Říjnové revoluci pronásledována, její muž odsouzen ktrestu smrti, syn vězněn. Přesto se věnovala literatuře, psala zejména tragické lyrické básně ostalinském teroru. Michail Zoščenko, 1895–1958, byl spisovatel, satirik adramatik, jeden znejčtenějších autorů, třebaže po občanské válce, vníž bojoval vřadách Rudé armády, nejprve pracoval jako vedoucí pošty, detektiv, chovatel zvířat, milicionář, obuvník, tesař aúředník. Poté se věnoval plně literatuře, vníž vytvořil typ omezeného sovětského člověka, probíjejícího se všedním životem. Vroce 1943 se stal obětí Ždanovovy kritiky, nesměl psát abyl vyloučen ze Svazu spisovatelů. Rehabilitován byl po Stalinově smrti. Dmitrij Šostakovič, 1906–1975, jeden znejvýznamnějších skladatelů aklavíristů. Je autorem celkem 147 hudebních děl, znichž zřejmě nejslavnější se stala 7. symfonie zroku 1942,věnovaná obráncům Leningradu. Dvakrát jeho dílo podlehlo tvrdé kritice: vroce 1932 a1948 – pozn. překl.)

Vzpomínám si, jak zruky do ruky tajně kolovaly cenzurou zakázané knihy, svázané vobálkách sportréty zakladatelů-marxismu-leninismu. Cenzory bylo možné jen litovat, vždyť neustále museli rozšiřovat aobnovovat tajné seznamy zakázaných autorů. Na ně se dostávala jména nejen těch bělogvardějců aemigrantů, navždy vyřazených znárodní kultury, ale také, zdálo by se, zcela loajální aněkdy dokonce nové vládě oddaní klasikové.

Vtéto „odpovědné“ činnosti se projevily některé zvláštnosti akuriozity. Například ve Velké sovětské encyklopedii stálo heslo „trockismus“ spříslušnou kritickou charakteristikou, ale vpersonáliích se nenacházelo jméno Trockij. Stávalo se, že některý autor nebyl zakázán vcelku, zvláště uklasiků, jež nebylo možné opomenout, například Dostojevskij, ale jen některá jeho „nezralá“ díla, například Běsi (Tento předposlední román Fjodora Michajloviče Dostojevského byl marxisty odsuzován jako pamflet brojící proti revoluční akci – pozn. překl.).

Avšak ivdobách „ideologického mrazu“ skutečná ruská literatura, skrývající se vkatakombách knihoven, vilegalitě samizdatu aemigrantských vydáních, žila dále jako podzemní řeka aovlivňovala mysli, city anaděje lidí. Podle příměru Daniela Bella se vletech stalinismu naučila sovětská inteligence „dýchat pod vodou“.