Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Petr Šmolka

Jak zachránit manželství

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 3716. publikaci

Odpovědná redaktorka Bc. Maria Arnautovová

Vydání 1., 2009

© Grada Publishing, a.s., 2009

Cover Photo © profimedia.cz

ISBN 978-80-247-2609-0 (tištěná verze)

ISBN 978-80-247-6649-2 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7253-0 (elektronická verze ve formátu EPUB)

ISBN 978-80-247-7596-8 (elektronická verze ve formátu MOBI)

Úvodem

Pokud bychom se měli spoléhat na výsledky anketních šetření, hrozivá data rozvodových statistik, případně na stesky přátel, kolegů a známých, pak musíme nutně nabýt dojmu, že manželství a úplná rodina je něco jako třeba dinosaurus. Je nesporné, že podobná instituce na našem území kdysi nejen existovala, ale někdy i celkem slušně prosperovala. Pak ale zřejmě přišla nějaká přírodní (možná spíš společenská) katastrofa a funkční manželství postihl neradostný osud nebohých praještěrů. Tedy potupné vyhynutí. Přesto se i dnes najdou stateční odvážlivci, kteří jako by se snažili instituci manželství vzkřísit nebo ji z nalezených pozůstatků alespoň naklonovat. Nemají to snadné, prakticky na každém kroku číhá řada predátorů, kteří je v tom lepším případě pouze ohrožují, v horším přímo likvidují. I hrdinové našich příběhů se s nimi setkali. Mnohdy měli opravdu namále, ale přesto se jim podařilo povstat, jak bájnému Fénixovi z popela. Třeba by některé jejich osudy mohly být užitečnou inspirací. Inspirací především pro ty, kdož se stále ještě nechtějí smířit s myšlenkou, že by měl nastat definitivní a nevratný konec manželství v Čechách.

Knížka, kterou jste právě otevřeli, měla docela zajímavý osud. Na počátku byla osvícená snaha redakce časopisu FIT pro život poskytnout svým čtenářům a hlavně čtenářkám seriál příběhů o manželstvích, která byla vystavena svízelným a vztahově náročným situacím. Často právě takovým, v nichž se mnohá jiná manželství rozpadají. Jasným zadáním pak byla snaha ukázat, jak lze zdánlivě neřešitelná trápení zvládnout. Včetně pokusu o poskytnutí vhledu do psychologických faktorů, které se na vzniku jednotlivých typů trápení podílely. Nutno uznat, že se při výběru modelových příběhů nenechaly redaktorky zmíněného periodika příliš svazovat nějakými zavedenými klišé. Načrtly strukturu, popsaly souřadnice, v nichž je třeba se pohybovat – a bylo pak na mně pokusit se nalézt nějaký modelový příběh, vše uvést zobecňující úvahou a na závěr popsat, jakou pomoc by jeho aktéři asi dostali, pokud by ji ovšem vyhledali. Musím přiznat, že některá zadání připadala občas i mně natolik krkolomná, že bych je nejraději odmítl. Přesto jsem se nakonec pokusil se všemi nějak statečně poprat. Zpětně jsem musel uznat, jakou předvídavostí byly paní redaktorky nadány. Tak se stalo, že třeba o případu záměny novorozenců jsem psal zhruba měsíc před tím, než k ní v jedné porodnici skutečně došlo. Přiznávám, že mne pak až mrazilo, když jsem mohl na dálku sledovat fáze, jimiž si obě rodiny byly nuceny projít. Byly tak podobné těm, které jsem již řadu týdnů předem popsal!

I když každý příběh je něčím unikátní, přesto jsem se pokusil, alespoň pro potřeby této knížky, rozčlenit je do několika skupin. První obsahuje příběhy poznamenané hlavně osobnostními charakteristikami aktérů. Od úskalí soužití s mužem, který by se rozdal, přes soužití s „pohodáři“ a partnery lakotnými, až po osobnostní či sociální patologii.

V dalším oddíle naleznete příběhy těch, kdož se jen svízelně vyrovnávají s probíhajícími posuny v rozdělení rodinných rolí. Poznáme, jak i příliš lásky může škodit. Ať již půjde o lásku k partnerovi nebo o závislost na rodičích. Pokusíme se odkrýt vztahové manipulace, mající navenek mnohdy zdánlivě velice ušlechtilou podobu. Nevyhneme se ani zmatením, která jdou na vrub archetypálním představám o rozdělení rolí muže a ženy. A na závěr si ponecháme příběh o tom, jak nás může zaskočit i náhlé zbohatnutí.

Nemůžeme se pochopitelně vyhnout ani tomu, jaký dopad mají na manželský život některé výraznější změny. Dokonce i takové, o nichž jsme se původně domnívali, že náš vztah oživí. „Já chci zpátky svoji ženu (svého muže)!“ bývá někdy nejen převládající pocit, ale často i marné volání.

Zřejmě i puritán ve slabší chvilce připustí, že k manželství jaksi patří také sex. Bylo by tedy s podivem, pokud by se neobjevil i mezi příběhy o vztahových trápeních. Ať již půjde o rozdílné představy o frekvenci sexuálních kontaktů, či o úplnou absenci manželského sexu. Zmíníme se i o módním pojmu „Madonin komplex“.

Nepochybně vděčné téma představují nevěry. Už jen nezvládnutý flirt může být nebezpečnou hrou – jak ostatně dokazují hned tři z našich příběhů. Natož pak nevěra realizovaná! Rozměrů přímo antických tragédií nabývá nevěra ve chvíli, kdy mezi aktéry (nevěrníkem, podváděným a mimomanželským partnerem) je nějaké rodinné pouto.

Že děti nejsou jen radost, nebude zřejmě pro nikoho zrovna objevnou myšlenkou. První nesnáze mohou nastat již ve chvíli, kdy nemůžeme nalézt správné „načasování“. Zatímco jeden z nás by již „hnízdit“ chtěl, druhý ještě nikoli. Ani rámcová shoda však nemusí znamenat harmonii. Stačí, když máme tu smůlu, že se nám nedaří počít. Pravděpodobnost přitom není tak malá; s otěhotněním má dnes problém stále víc a víc dvojic. Aby těch trápení nebylo málo, tak se zas někdy jen těžko vyrovnáváme s pochybami, zda to dítě je či není naše. Ani bez podobných pochyb nemusí být vše idylické, jak ostatně dokazuje příběh ženy žárlící na vlastní dceru. O problémech s nevlastními či polovlastními dětmi raději ani nemluvě. Daná kapitola by však nebyla úplná, pokud bychom se nezmínili i o úskalích odchodu dětí z domova a dopadu na soužití ve vyprázdněném hnízdě.

Na úplný závěr jsme si pak nechali pár „bonbónků“. Ať by již mělo jít o stále častější případy manželů, kteří se potkávají nejen doma, ale i v práci. Nebo o trápení, která jsou spojena s odlišnostmi víry. Bezproblémová nebývají ani období, která by měla mít pohodu snad v „popisu práce“ – dovolené, Vánoce apod. A co teprve, pokud váš partner nalezne zálibu v Purkyňových obrázcích, což berte jako někdejší krycí název pro pornografii.

Ačkoli se zaměřujeme výhradně na trápení manželská, jsme si vědomi, jak podobná jim bývají i trápení dvojic nesezdaných. Zvláště, pokud jejich nesezdanost je tím jediným, čím se liší od dvojic v manželství žijících. Možná jsme chtěli bezděky deklarovat, že i dnes považujeme vztahy vzniklé na základě manželského slibu a smlouvy za cosi, k čemu bychom se postupně měli ve vlastním zájmu navracet.

Teď už nezbývá než popřát vám příjemné čtení. A spolu s vámi doufat, že se nikdy nestanete aktéry podobných příběhů.

Když je něčeho moc, tak je toho příliš

Muž, který by se rozdal– „Pohodář“ aneb okolí šílí aon jen kvete– Rozmařilý Harpagon – Muž hravý aneb život sgamblerem– Můj manžel je vlochu

Muž, který by se rozdal

Před časem se mi dostala do ruky útlá knížka snázvem „Muž, který sázel stromy“. Pro někoho obdivuhodný popis osudu člověka, jenž je sto sneuvěřitelnou trpělivostí bojovat se zlovolnou přírodou, pro jiného možná jen obraz prazvláštního podivína. Nevím, proč se mi zrovna on vybavil upříběhu Alice aKarla. Možná proto, že bych si jej sám pro sebe nazval „Muž, který by se rozdal“. Také jeho počínání může vněkom vyvolat tichý obdiv. Ale, ruku na srdce, která zvás by sním chtěla auměla žít? Adělit se oněj stou spoustou kamarádů, aktivit apřátel? Jak říkávala jedna stará moudrá žena (avýjimečně to nebyla Babička Boženy Němcové): „Když je něčeho moc, tak je toho příliš.“ Výrok zdánlivě samozřejmý, apřesto by se snad měl do mramoru tesat.

Alice

Rodiče si nikdo nevybírá, někdy možná naštěstí pro ně. Jinak by totiž zřejmě řadě znich hrozila nedobrovolnábezdětnost. Předpokládám, že ani kmému otci by se děcka zrovna nehrnula. Nebyl zlý, byl jen hodně „svůj“. Později jsem mnohé pochopila, lehké jsem to sním ale neměla nikdy. Ani já, ani můj otři roky mladší bráška, tím méně naše mamka. Pamatuji, jak jsme se jednou jako děti směly za odměnu dívat na kreslený film, kde vystupoval Strýček Skrblík. Nezvedený čtyřletý bratříček nevěděl tehdy nic lepšího, než volat: „Hele, hele, ten je jako náš táta!“ Tatínka jeho výrok evidentně moc nepotěšil, přesto (nebo možná právě proto) že byl vlastně velice výstižný.

Až po letech mi začaly některé souvislosti docházet. Táta se narodil těsně před válkou do velice bohaté statkářské rodiny. Ani za války se jim nevedlo nikterak zle. Po ní se jaksi automaticky předpokládalo, že taťka– jako nejstarší kluk vrodině– časem vše zdědí. Zřejmě by se tak istalo, nesmělo by ale přijít „únorové vítězství pracujícího lidu“. Statku se prý nejprve ujal jakýsi dosazený správce, pak jej dědečkovi nemilosrdně zabavili. Nakonec, co by si sním vtom vězení asi tak počal? Táta sbabičkou abratry zůstal žít vbývalém zahradním domku. Dědeček si odseděl bezmála pět let aipo jeho návratu třeli bídu snouzí. Navíc se od nich jejich někdejší přátelé důsledně distancovali. Možná se báli, aby se do něčeho nenamočili anedostali se tak uvrchnosti do nelibosti. Táta byl rád, že se vůbec mohl vyučit– na opraváře zemědělských strojů. Ženil se téměř ve čtyřiceti. Maminka byla ošestnáct let mladší, podle fotografií to musela být krásná ženská.

Nevím, zda kvůli tatínkově žárlivosti nebo jeho poúnorovým trpkým zkušenostem, faktem ale je, že naši žili vždy velice uzavřeně. Bez přátel, známých, dokonce ani my sbráškou jsme si knám nikdy nemohli vodit žádné návštěvy. Ikdyž se nám po čase finančně docela zadařilo, táta byl vždy ztěch, kdož by si nechali pro korunu koleno vrtat. Vím jen, co bylo řečí, když jsem měla jet na školu vpřírodě, natož třeba na lyžařský výcvik. Jestli je to třeba azda si něco takového vůbec můžeme dovolit. Ani se svými bratry se otec moc nestýkal. Asi proto, že se jim vedlo lépe než nám.

Určitě poslední, zčeho bych mohla našeho tátu podezírat, byla jakákoli charita. Vím, jak těžce nesl aco hádek bylo třeba jen proto, že mamka chtěla na stará kolena přilepšit rodičům. Každý se prý má starat sám osebe, on od nikoho také nikdy nic zadarmo nedostal. Naštěstí tehdy ještě nebyly vmódě žádné dobročinné sbírky. Obávám se, že by byl snad schopen, přinejmenším slovně, napadnout iony milé děvenky vybírající tu na pomoc dětem sleukémií, tu pro jiné potřebné.

Tak trochu bezděky může táta asi iza to, že jsem si vybrala za manžela zrovna Karla. Pokud se říkává, že se něco liší jako noc aden, pak pro Karla amého otce to platilo přinejmenším tuplem. Poznala jsem ho po povodních vroce 1997. Přijel knám na Moravu spartou dobrovolníků pomáhat likvidovat následky. Měl vystudovanou etnografii, jeho snem bylo cestovat apomáhat lidem takzvaného třetího světa. Nepopírám, že právě na tohle ana zaujetí, sjakým otom všem dokázal vyprávět, mě tehdy dostal.

Za necelý rok jsme se brali, já už čekala Káju. Určitě vtom byla isnaha dostat se konečně zdomova. Tátovi sice nakonec část pozemků vrátili, ale spostupujícím věkem to sním bylo doopravdy knevydržení. Nastěhovala jsem se tedy ke Karlovi do Olomouce, učil tam na fakultě. Bála jsem se, že mi časem pláchne do toho jeho „třetího světa“, byl však ale natolik zodpovědný, že své plány na čas přehodnotil. Zpětně nevím, zda to vlastně bylo dobře. Těch pár výjezdů sAdrou– tu na pomoc obětem zemětřasu, tu likvidovat následky tsunami– bych mu ještě dopřála. Paradoxně odost hůř jsem se cítila, když byl doma. Ne, opravdu mi neubližoval, byl strašně hodný aobětavý. Naneštěstí úplně ke všem. Aby mého trápení nebylo málo, tak byl navíc ivelice zručný. Se vším si dokázal poradit, skoro vše opravit. Spousta přátel ho, podle mě, zneužívala. On by se ale pro každého doslova rozdal. Zpravidla vten nejnevhodnější okamžik. Třeba, když se mi konečně podařilo zajistit hlídání pro Káju, amy dva si naplánovali hezký večer. Kino, posezení ve vinárně usvíček apak… Žádné pak! Dříve než vůbec mohlo dojít na to kino, objevil se přítel Slávek. Prý zůstal viset sautem někde uMohelnice, dojel autobusem, je to přece pouze pár kilometrů. Karel ho určitě rád naším autem hodí zpět. Buď se jim společně podaří závadu nalézt aopravit, nebo ho Karel alespoň odtáhne na laně do servisu. Ze všeho nejvíc jsem si přála, aby odtáhl Slávek. Bylo jasné, že zhezkého večera mi zbudou oči pro pláč aKarlovy umaštěné montérky…

Podobných příběhů bych mohla vyprávět stovky. Kdykoli jsem se snažila sKarlem promluvit avysvětlit mu, jak se cítím, vždy mne odzbrojil jakousi bezbrannou upřímností. Od proklamací, že lidé si přece mají pomáhat, po nesmělý poukaz na to, že až budeme potřebovat my, kamarádi nám také pomohou. Upřímně řečeno, nepamatuji, že by takový stav někdy nastal, apochybuji, že by vůbec nastat mohl. Karel si totiž strašně nerad ocokoli říká. Má pocit, že by mohl obtěžovat.

Pak se ale seběhly dvě věci, možná to byly jen poslední kapky. Obě ale dost velké. Dlouho naplánovaná první společná dovolená umoře– isKájou. Místo ní přišel ale zase nějaký zemětřas aKarel tam prostě musel jet! Auto potřebovat nebude, tak snad prý do toho Dubrovníku dojedu sama. Neměla jsem odvahu; snad znějakého masochismu jsem těch šestnáct dní strávila unašich na chatě. Slušný očistec! Když jsem se, pochopitelně že shorou špinavého prádla, vrátila domů, měla jsem pocit, že omdlím. Pračka nikde! Místo ní Karlovo vysvětlení. Prý myslel, že si to urodičů užiju déle avrátím se až za týden. Jiřce zjejich katedry odešla pračka (nedovedu si představit, jak pračka může chodit!) aon jí na těch pár dní půjčil naši. Musím pochopit, že to přece sdvouletými dvojčaty bez pračky nejde. Tentokrát jsem pochopila jediné– buď se něco změní, nebo ho jednou zabiju. Asi jsem začala dost nepříčetně ječet, Karel tam stál jak solný sloup. On snad opravdu nechápal, co to do mě vjelo. Za dva dny jsem mu dala ultimátum. Buď se mnou zajde za nějakým psychologem, nebo se rozvedu. Evidentně nerad, ale přece jen zvolil první variantu.

Zatím jsme se nerozvedli, něco podstatného se dokonce změnilo; tohle povídání bych už ale nechala na Karlovi.

Karel

Dovedu si představit, jak vám Alinka naše manželství vylíčila. Pod většinu ztoho bych se ipodepsal! Možná vám ale nesdělila jednu důležitou skutečnost. Pro ni možná ne (ajsem jí za to vděčný), můj život však ovlivnila víc, než by se mohlo zdát. Vžilách mi totiž koluje polovina romské krve, což je zřejmé ibez jejího rozboru. Moje matka prý byla sotva šestnáctiletá, nesmírně krásná cikánka. Otec údajně neznámý, dle všeho ale úspěšný ženatý bílý muž, který si chtěl jen trochu užít. Nelze se divit, že jsem rovnou zporodnice putoval do děcáku, odkud si mne asi po půl roce odnesli moji skuteční rodiče. Nikoli pokrevní, ale skuteční! Přesto, že můj původ musel být každému zřejmý. Alespoň tak přede mnou nikdy netajili, kde jsem se vjejich rodině vlastně vzal.

Za čas si ze stejného děcáku vzali ještě holčičku, nakonec nás dětí bylo celkem pět. Naši měli obrovskou trpělivost, zvláště, když museli řešit naše časté rozmíšky. Nejen doma, ale hlavně ve škole jsem se naučil, že všechno si člověk musí zasloužit. Především škola byla pro mne po této stránce docela náročná. Spředsudky učitelů jsem sice naštěstí neměl nikdy žádné větší problémy, horší to bylo se spolužáky. Tak od páté třídy až do maturity bylo každému zřejmé, jak se mne straní. Někdy mi dali dost neomaleně najevo, že jsem prostě jiný. Tam někdy jsem se asi naučil, že ivztah si člověk musí zasloužit. Mohl jsem se přetrhnout, abych byl ostatním užitečný, abych jim dokázal sněčím pomoct. Někdo by řekl, že jsem si jejich přízeň trochu kupoval. Měl by pravdu, ale mně pocit, že někam patřím, za tu trochu sebeobětování stál. Ani nevím, zda jsem to tehdy vnímal jako sebeobětování. Dnes už si uvědomuji, jak hluboko ve mně zůstal ten pocit zakořeněný. „Aby tě měli lidi rádi, aby tě vzali mezi sebe, tak se musíš opravdu hodně snažit.“

Můj původ hrál roli ipři pozdějším výběru studijního oboru. Etnografie byla logickým vyústěním. Brzy jsem se osamostatnil adonedávna žil opravdu především pro druhé. Rodiče před časem zemřeli, tak jsem se realizoval při pomoci obětem přírodních katastrof. Často jsem býval vcizině, oto víc jsem se snažil, abych si doma udržel svých pár přátel aznámých. Udělal bych pro ně opravdu cokoli. Stačil mi pocit, že mezi ně patřím.

Oto těžší pro mne bylo pochopit, co může Alici tolik vadit. Měl jsem ji rád, našeho Káju jsem zbožňoval, určitě jsem jim to dával najevo. Zároveň jsem měl ale strach, abych nepřišel ovše, co jsem tak pracně budoval– opřátele, oAdru (pokud nevíte, tak jde osdružení na pomoc obětem katastrof). Vůbec mi nedošlo, že bych mohl ztratit rodinu. Se svými zkušenostmi jsem šel do manželství spředstavou, že je to jednou provždy aže můj syn nikdy nebude vyrůstat bez někoho zrodičů. Zpětně už vím, jak se Alice cítila ajak jsem je někdy zanedbával. Vždycky jsem si ale myslel, že je dost času aže jim pak vše vynahradím. Hodně pozdě mi došlo, proč je Alice nespokojená aproč nechce žít pořád nějaké to „pak“. Když budu upřímný, tak mi vtom „docházení všeho“ hodně pomohl pan doktor vporadně. Nementoroval, dokonce se ani nesnažil radit. Hlavně se ptal. Až zpětně mi došlo, jak návodné mohou být iúplně prosté otázky. Hodně se mnou mluvil opocitech. Jak omých, tak otěch, které asi prožívala Alice. Iona se pak víc otevřela. Nechci tvrdit, že bych úplně otočil, Adru jsem si nechal, jen víc vážím, zda musím být vždy uvšeho. Párkrát jsem si dovolil říci „ne“ ipřátelům. Kupodivu se nic nestalo, dokonce mám pocit, že se nyní častěji ozývají ijen tak, když zrovna nic nepotřebují. Alice čeká druhé dítě, má se narodit už za pár týdnů. Prý holčička. Kamarádi mi už teď nosí po těch svých růžové oblečky ašatečky…

Názor odborníka

Vlivy původních rodin adětských zkušeností nás opravdu ovlivňují mnohem víc než by se zdálo. Je dobré onich vědět, je užitečné se vnich orientovat. Abychom věděli, co můžeme čekat od sebe aco od partnera. Zároveň však není nutné brát je jako neměnnou danost. Člověk je nadán schopností volby, do jisté míry se může sám rozhodnout, jak moc se nechá či nenechá dětskými zkušenostmi ovlivnit. Jen mu někdy chybějí dovednosti ainformace, jak toho dosáhnout aco je vlastně správné. Navíc tu zpravidla nepomohou nějaké prefabrikované rady. Do hry totiž vstupují iosobní zkušenosti aočekávání. Ke všemu jsme si příliš odvykli mluvit otevřeně opocitech, představách apřáních. Naivně se domníváme, že se druhý dovtípí. Pokud ne, tak to pak pokládáme častěji za nějaký osobnostní či vztahový defekt, než za prostý nedostatek potřebných informací. Má-li podobná dvojice to štěstí, že se včas rozhodne vyhledat vnější pomoc, může se vše poměrně rychle změnit klepšímu. Někdy stačí, když jim někdo třetí přetlumočí jejich nevyslovená přání. Vlepším případě by je měl naučit ta přání včas adost zřetelně vyslovovat. Což byl zřejmě ipřípad Alice aKarla…

„Pohodář“ aneb okolí šílí aonjen kvete

Život spedantem, zvlášť pokud je obdařen poněkud přebujelou zodpovědností, se může změnit vpravé peklo. Představa, že nás vedle něj čeká jen bezstarostné lelkování, vdobré víře, jak on vše zařídí apohlídá, je přinejmenším stejně naivní, jako víra manželky sexuálně náruživého muže, že si vystačí sám aji nechá na pokoji. Nedivme se tedy, pokud partnerka pedanta jen bezmocně závidí kamarádkám, jimž se podařilo klopýtnout oroztomile nezodpovědného bohéma. Bylo by docela zajímavé, kdyby si na čas mohly své partnery vyměnit. Aniž by ktomu potřebovaly nějakou televizní „reality show“. Možná by si pak více vážily toho nadělení, snímž jsou nuceny žít. Nebo by příště hledaly raději onu „zlatou střední cestu“.

Helena

Kdyby ještě žil můj otec, měl by ho František asi brzy na svědomí. Takhle se snad musel vhrobě nejen obracet, ale přímo rotovat. Táta byl totiž generál. Nejen hodností, ale především založením. Pravda, nástěnku jsme doma neměli, jinak ale kam se na něj Pelíškový Donutil hrabe! Máma si za ty roky možná zvykla. Sice nerada, ale zvykla. Pro nás se sestrou byl však život sním doslova očistcem. Ne, že by nás neměl rád, bohužel asi měl. Stále totiž tvrdil, jak chce jen naše dobro. Dobro vjeho pojetí mělo ale tvar pečlivě srovnaných komínků prádla, každodenního ranního hlášení spojeného srozdělováním úkolů aspečlivou kontrolou plnění úkolů již dříve přidělených. Když se řeklo (tedy, když on řekl!), že večeře bude v18:30, pak prostě byla v18:30. Jen pokud byl vopravdu dobrém rozmaru (zhruba tak jednou za pět let), byl dokonce ochoten přistoupit najistou mírou volnosti. Pak se mohlo dávat beztrestně na stůl kdykoli mezi 18:27 a18:33. Ominutu dříve či později by již ovšem zavánělo anarchií. Aanarchie byla pro něj něčím, nač čekají nejen naši imperialističtí nepřátelé, ale hlavně naše nízké pudy. Přesuny na každoroční dovolené se měnily vnáročná logistická cvičení. Pro udělování kázeňských trestů vytvořil tak složitý bodovací systém, že se vněm vyznal opravdu jen on sám. Každou zahálku považoval za matku hříchu, sebemenší záchvěv humoru pak za zlovolné snižování jeho autority. Kdyby chudák věděl, že si po jeho smrti vezmu Frantu, příjmením Zahálku, tak by snad raději ani nezemřel. Jen, aby mi vtom zabránil! Dokud mohl, tak pečlivě kádroval každého kluka, který se jen mihl vnaší blízkosti. Pravda, prakticky každý, který knám někdy zavítal, se naším životem skutečně jen mihl. Po první návštěvě bral nejen nohy na ramena, ale zároveň izavděk jakoukoli holkou znormální rodiny. Třeba ztakové, kde otec trpěl pouze sklonem knadměrné konzumaci alkoholu, záchvaty nezvladatelné zuřivosti apedofilními výstřelky. Ve srovnání stím naším se jim podobné projevy jevily jen jako neškodné vrtochy.

Snad vás příliš nepřekvapí, že přišly doby, kdy to zas pro změnu neměl táta lehké snámi. Pokud by se někdo rozhodl vysochat dílko snázvem „pubertální vzdor“, mohly jsme mu od minuty sedět modelem. Zpětně se podezírám, že iFrantišek byl tak trochu nevinnou obětí mého vzdoru, ve dvaceti už snad nikoli pubertálního. Pokud někdo tvrdí, že si dívky své partnery vybírají podle otců, tak ten můj byl jeho dokonalým protipólem. Téměř ve třiceti to byl stále ještě kluk. Dodnes mi není jasné, jak se mu podařilo vystudovat Akademii výtvarných umění, možná jsou tam ale na podobné exoty zvyklí. Žil, či spíše noroval, vjakémsi suterénním ateliéru. Své obrazy zásadně neprodával. Když bylo nejhůř zašel na Karlův most, napatlal pár portrétů zahraničním turistům aměl zas na pár dní vystaráno. Právě tam jsme se poznali. Prováděla jsem skupinku portrétů chtivých dánských studentů. Ještě ten večer jsme se sešli Ukocoura, vnásledujících týdnech jsem sním poznala snad všechny malostranské putyky, záhy itu jeho noru. Zatímco putyky jsem absolvovala celkem bez úhony, naše společné norování nezůstalo bez následků. František mne dostal tím, že projevil celkem bezstarostnou radost. „Tak se teda vezmeme, vo co gou?“ pronesl světácky. Prstýnky mu prý udělá kamarád šperkař, ostatní maličkosti zařídím já. Čímž mínil především obřad abydlení. Tedy, on by klidně zůstal ve své noře, ale je ochoten následovat mne ido paneláku.

Následujících pět let jsem si připadala jak Alenka vříši divů. František na svém životě nezměnil vůbec nic. Mne amalou Terezku celkem toleroval, dokonce si myslím, že nás měl rád. Alespoň do chvíle, než jsem po něm něco chtěla. To se pak tvářil tak nešťastně, že jsem si jakékoli přání raději odpustila. Občas se doma objevil sbandou podivných kumpánů; zásadně bez předchozího varování. Musím přiznat, že jsem si mockrát vzpomněla na našeho tátu. Zdaleka mi už nepřipadal takový bubák jako kdysi. Dokonce jsem se přistihovala při představě, že by nebylo marné, pokud by mu byl František alespoň vněčem podobný. On ale na jemné náznaky nereagoval vůbec ana razantnější výzvy, ať nenechává vše jen na mně, reagoval pro změnu ústupem do předem připravených pozic (stále si držel ten svůj norovací ateliér). Po pár dnech se vždy vrátil jako by se nechumelilo, většinou spugétem atím svým klukovským úsměvem. Když jsem mu po pěti letech oznámila, že uvažuji orozvodu, úsměv mu poněkud ztuhl. Prý nechápe proč. Vždyť mi neubližuje, je na mně hodný, když má peníze, tak se podělí, když nemá, tak je tu přece pořád ještě moje docela slušné dědictví. Navíc ví, že já dokážu všechno zařídit azvládnout podstatně lépe než on. Tak mi ponechává dost volnosti aprostoru. Co by za to jiná dala!

Blahoslaveno budiž střevo! Tedy, alespoň to mé– nevidomé, zvané též apendix. Ruplo, potvora, jako na zavolanou. Prý mne zachránili doslova na poslední chvíli. Následujících šest týdnů jsem ve špitále trpěla jak zvíře. Ani ne bolestmi, ty přešly po pár dnech. Ale obavami, do čeho se vrátím. František docházel pravidelně na návštěvy isTerkou, nějak jsem nemohla pochopit, jak je možné, že se oba tváří docela spokojeně. Terezka dokonce vždy měla obě botičky, až na jednu výjimku dokonce ze stejného páru. Návrat domů byl pro mne šok. Poklizeno, navařeno, vypráno, vyžehleno, dost dlouho jsem si myslela, že tam museli řádit nějací skřítci, případně jiná ženská. Terezka by mi to ale asi práskla. Navíc jsem musela ještě nějakou dobu polehávat amohla jsem Františkovo počínání sledovat „vpřímém přenosu“. Nikdy bych nevěřila, že je něčeho podobného vůbec schopen. Když jsem to vyslovila, tak zas stím klukovským úsměvem pronesl, že zatím přece nebylo třeba. Dnes už jsme spolu téměř deset let, kTerezce přibyla Anička ajá si dávám pořádný pozor, aby se nevrátily doby, kdy „nebylo třeba“. Pro jistotu si občas udělám na pár dní program sama pro sebe– takový prodloužený víkend scvičením je balzámem nejen na pro tělo, idušička si přijde na své!

František

Když od nás odešel táta, nebylo mi ještě ani dvanáct. Máma se sesypala aoto víc se upnula jen na mne. Nikoho jiného neměla. Ani rodiče, ani přátele, ani žádné další dítě. Prakticky ze dne na den jsem byl najednou jediný „chlap“ vrodině. Dost velká kláda na dvanáctiletého kluka. Navíc, když pak máma trávila zbytek života střídavě vBohnicích adoma. Ztátova odchodu se nikdy úplně nevzpamatovala, vden mých osmnáctin si vzala život. Táta by si mne možná vzal, nedokážu si ale představit, jak bych mohl žít sženskou, kvůli níž od nás odešel. Protloukal jsem se tedy, jak se dalo. Táta posílal výživné, po mámě jsem měl sirotčí důchod, na akádu mne přijali. Akdyž bylo třeba, tak jsem už tehdy chodil malovat turisty na Karlův most. Hned vprváku jsem si vzal spolužačku. Pro nás oba byl sňatek spíše prostředkem než cílem. Pro mne obranou proti samotě, pro ni únikem zdomova. Její táta pil amáti mu ke stáru zdatně sekundovala. Eva (tak se jmenovala) se nastěhovala ke mně do bytu, kde jsem po mámině smrti zůstal. Po roce jsme se rozváděli. Eva mi vyčítala, že se vedle mne nedá dýchat, že neposkytuji sebemenší prostor pro rozhodování. Určitě měla trochu pravdu. Naše společné teritorium jsem jaksi historicky považoval za své. Navíc jsem byl tak navyklý starat se sám osebe, že jsem ji vlastně téměř na nic nepotřeboval. Ato, nač bych ji potřeboval, začala zas odmítat ona. Jednou přivedla nějakého vyděšeného moulu aoznámila, že snámi bude zatím bydlet. Jen do té doby, než si najdou něco svého. Ještě ten den jsem sebral nejnutnější aodstěhoval se do ateliéru. Eva smoulou jaksi ztratili zájem hledat si něco jiného ajá po čase rezignoval. Téměř deset let jsem žil sám, musím přiznat, že se mi ten styl života docela zamlouval. Spousta kamarádů, bujaré večírky… anějaká laskavá náruč na jednu dvě noci se vždy našla.

Pak si mne ale našla Helena. Vlastně je sporné, kdo si koho našel. Po zkušenostech sEvou jsem se jí snažil dát co nejvíc prostoru pro rozhodování. Ani jsem se nemusel moc snažit. Bylo to pohodlné anavíc jsem si myslel, že je spokojená. Občasné stesky jsem vnímal spíše jako běžný kolorit manželství. Proti scénám, které mi dělávala Eva, jsem Helenino lamentování téměř nevnímal. Tím víc mne zaskočila, když začala mluvit orozvodu. Proč by se, proboha, rozváděla?! Nic zlého jí nedělám adal bych ruku do ohně, že nikoho jiného nemá.

Její slepák byl pro nás asi opravdu darem. První dny jsem oni měl děsný strach, při životě mne držela Terka aběžné domácí povinnosti. Vlastně jsem se jen vrátil do doby, kdy jsem se musel ovšechno starat. Jen stím rozdílem, že teď tu nebyla vedle mne depresivní máti, ale sluníčková Terezka. Po letech jsem nalezl zalíbení ive věcech, které jsem vdospívání dělat prostě musel. Ve vaření, poklízení, voňavém žehlení, možná mne budete mít za šílence, ale já se chvílemi dokonce bál, že mi tohle všechno Helena časem zase sebere. Děsil jsem se chvíle, kdy zas bude ve své kůži. Dnes už chápu, že ta její skutečná nebyla kůží ženské, která má potřebu ovšem rozhodovat, vše zvládat ave finále být na vše sama. Umě zas snad nehrozí, že bych dosáhl „kvalit“ jejího otce. Unás se totiž může večeřet klidně kdykoli mezi 18:25 a18:35. Když stihnu navařit! Když ne, tak se prostě jí jindy…

Názor odborníka

Helenu sFrantiškem bych snad měl brát ssebou na přednášky jako názorné učební pomůcky. Alespoň tam, kde jsem nucen hovořit ovlivu orientačních rodin apartnerských očekávání na pozdější manželské soužití. Zvláště Helenina volba měla vsobě jistou vnitřní logiku. Despotický otec jen sotva mohl být modelem pro výběr životního partnera; zákonitě tedy hledala protipól. Našla jej vbohémsky působícím Františkovi. Přitom však iona měla pod kůži zakořeněnou představu, že vrodině má panovat řád, nikoli anarchie. Tak se ho té vlastní snažila vtisknout, vdomnění, že nic podobného od Františka čekat nemůže. Ten vcelku disciplinovaně její očekávání naplňoval. Ne proto, že by tak byl vychovaný, ne proto, že by jinak jednat nedokázal, ale proto, jak pochodil (či spíše nepochodil) sEvou. Navíc nebyl tak zaslepený, aby si na počátku nepovšiml, že Helenu jeho bohémství láká asvým způsobem jí imponuje. Oba však své představy jednak poněkud přehnali, jednak se jich až příliš rigidně drželi. Jednou již zavedené pořádky, včetně rozdělení rolí, se ale vrodině mění evolucí opravdu jen obtížně. Pak nezbývá, než aby přišla revoluce. Někdy ji stačí spustit poradenská pomoc, jindy hrozící rozvod, případně negativní vnější vlivy (což je ohleduplnější výraz pro milence amilenky). No, avkrajním případě může posloužit inevidomé střevo. Ale spoléhejte se na ně! Zvláště, když je slepé! Možná by bylo lépe začínat tou poradenskou pomocí, asi by vedla sice jinými cestami, ale ktémuž řešení.

Rozmařilý Harpagon

Naslouchám-li steskům některých klientů, padá na mne zvláštní nostalgie po starých zlatých časech. Zvláště pak po těch, co předcházely vynálezu vpravdě ďábelskému. Ne, nemám na mysli ani parní stroj, natož pak dynamit, ale cosi zdánlivě tak neutrálního, jako „univerzální směnnou hodnotu“. Ať už jí– blahé paměti– byly zlaté nugetky, či dnes mince abankovky nejrůznějších barev, tvarů, velikostí ihodnot. Jen stěží si dokážu představit, co bývalo předmětem téměř nejčastějších sporů ve společnostech, které byly založeny na naturální směně produktů avýrobků. Ačkoli asi itehdy se jistě našlo několik podivínských exotů schorobnou potřebou hromadění opracovaných pazourků, jež pak používali pouze za účelem uspokojení svých mrzkých materiálních chtíčů, zatímco jejich bližní strádali akutním nedostatkem. Sdnešními zkušenostmi bych si však dovolil tvrdit, že nebýt peněz, tak si je snad lidstvo stejně muselo vymyslet. Oco by se bez nich spousta našich bližních doma přela, hádala asvářela? Zajímavé je, že intenzita afrekvence podobných sporů jako by byla zcela nezávislá na finanční situaci nebohých aktérů…

Ivana

Když jsem si brala Vaška, dobře jsem věděla, do čeho jdu. Nebo jsem si to tehdy alespoň myslela. Po více než čtyřech letech známosti by bylo asi dost smutné, kdybych na něj neustále hleděla jako na svatý obrázek. Měl své chyby, ostatně jako každý mužský. Měla jsem ho ale ráda avěřila jsem, že to bude dobrý manžel atáta pro naše děti. Jedno se už poměrně zřetelně hlásilo vmém bříšku osvá práva. Včetně práva na život vúplné rodině; vzali bychom se však tak jako tak. Vašek byl opár let starší, měl za sebou jedno nevydařené manželství, amně už pomalu táhlo na třicítku. Vlastně ani ne tak pomalu. Dobře jsem věděla, že se budeme muset na pár let uskrovnit. Pro vystudovaného sociologa nebylo tehdy, vpolovině osmdesátých let, moc možností uplatnění. Aplaty vústavu Akademie věd byly jen jakousi symbolickou odměnou (nebo možná spíše trestem) za ochotu věnovat se základnímu výzkumu. Vašek měl navíc dvě děti zprvního manželství ajá bych byla opravdu ta poslední, kdo by mu bránil přispívat na jejich potřeby. Hlavně druhý atřetí rok mé mateřské byly dost krušné. Naše příjmy stačily sotva na pokrytí opravdu nejnutnějších výdajů. Otakovém luxusu, jakým byla třeba návštěva kina či divadla, jsme si tehdy mohli nechat pouze zdát. Dlouho jsme se snažili čelit všemu statečně ashumorem. Skoro snostalgií vzpomínám, jak jsme si tehdy za korunu dvacet kupovali jeden sešit hádanek akřížovek, abychom je pak opatrně azlehýnka řešili extra měkkou tužkou. To proto, že se dobře gumovala aže si pak idruhý znás mohl užít křížení aluštění. Nebýt mých vrstevnic sodrůstajícími dětmi aodloženým šatstvem, prožil snad náš Adámek první roky života podobně hanbatý, jako jeho biblický jmenovec. Itehdy jsme se tu atam kvůli penězům chytli. To byl ale jen slabý odvar proti všemu, co se dělo potom. Tedy vdobách, kdy už jsme rozhodně žádným objektivním nedostatkem netrpěli. Pamatuji, jak se Vaška dotklo, když jsem po něm vyjela, že pořádný chlap je povinen rodinu uživit. Tenkrát jsem ho poprvé viděla doopravdy běsnit. Samozřejmě mi vzápětí došlo, jakou nehoráznost jsem pronesla, oto víc jsem však na ní trvala. Asi týden jsme pak spolu téměř nemluvili apo zbytek mé mateřské jsme se už tomuto choulostivému tématu vyhýbali.

Pár let po revoluci nastal ipro nás téměř zázračný obrat. Vašek rezignoval na vědu, aještě sjedním kolegou si založili komerčně orientovanou agenturu na výzkum veřejného mínění. Záhy se jim začalo dařit, byly chvíle, kdy ani nestačili plnit lukrativní zakázky. Já jsem si oprášila pedagogické vzdělání, ve spojení se slušnou znalostí angličtiny jsem neměla problém najít si práci kantorky na gymnaziu. Učení mne vždycky bavilo anavíc jsem měla dost času věnovat se Adámkovi. Zvláště, když bylo jasné, že další dítě už asi mít nebudeme.

Prvních pár let jsem celkem chápala Vaškovu představu, že zisk je třeba „točit“ ve firmě, aby se na trhu patřičně uchytila. Dával mi slušnou částku na domácnost ase zbytkem nějak, ani nevím jak, hospodařil. Pak ale přišlo snad nejhorší období mého dosavadního života. Nikdy jsem sice neměla představu, kolik Vašek vydělá; když si však během pěti let kupoval už třetí auto, bylo imně zřejmé, že jeho příjmy rozhodně špatné nejsou. Ne dost na tom! Vašek si našel nového koníčka– golf. Prý pro odreagování, ataké proto, že se tam dají navázat užitečné kontakty auzavírat zajímavé transakce. Samozřejmě, že nemohl působit jako nevěrohodná „socka“. Od ponožek až po sluneční brýle, včetně golfových holí, vaků, saků apaků, vše musel mít značkové atudíž také patřičně drahé. Zároveň si potrpěl na ta nejkvalitnější vína, nikdy nepohrdl ani dobrou whiskou. Nejraději měl dvanáctiletou, jak ji důvěrně nazýval, „čivasku“. Když jsem si jednou vobchodě povšimla, kolik že stojí, docela se mi podlomila kolena. Abych mu ale nekřivdila, ivůči nám býval štědrý. Brával nás na nákladné dovolené. Když měl čas, tak jel dokonce na pár dní snámi. Nebylo mu zatěžko pozvat mne na večeři do vinárny, kde jen polévka stála tolik, že bych za to doma pohostila celou svou rozvětvenou rodinu. Asi si dovedete představit, sjakou „chutí“ jsem ony polévky konzumovala. Zvlášť, když jsem věděla, jak Vašek reaguje na mé stesky, že bych potřebovala trochu přidat na domácnost. Prý mi přece dává dost! Nějak mu uniklo, že houska už opravdu nestojí 30 halířů amléko dvě koruny. Se stejnou, tedy se špatnou, jsem se potázala, když jsem chtěla koupit něco do domácnosti. Případně pro Adama nebo pro mne něco na sebe. „Dávám ti přece dost, tak si našetři!“. Nakonec sice „vyměkl“ a„pustil chlup“ (popravdě řečeno, spíš „chloupek“). Připadalo mi však potupné, že si musím ovše tak nedůstojně říkat.

Moje lamentování odrážel hned vzárodku. Prý se mi pořád něco nelíbí. Nemusím snad popisovat, jak se nám bortily iostatní oblasti soužití. Včetně postele, pochopitelně. Nepomáhaly ani prosby, ani hrozby. Nevěřil, že bych od něj byla sto odejít. Sbrutálním humorem dodával, že slepice, která snáší zlatá vejce, se přece nepodřezává. Možná snášel, já se ale dostávala maximálně k„pukavcům“. Pak přišla pověstná poslední kapka. To zas jednou nakvašeně pronesl, že mne pálí dobré bydlo. Abez dalších řečí odjel do Mariánek na golf. Když se vrátil, našel doma jen lístek, že jsem odešla knašim. Dva dny se neozval, pak začal hrozit, asi po týdnu už prosil– jen ať se vrátíme. Dala jsem si jednu podmínku. Sami už nic nezměníme. Vrátím se, pokud ovšem bude ochoten zajít do poradny. Ať nám někdo pomůže. Chvíli se bránil, nakonec ale souhlasil. Také mu nic jiného nezbývalo. Jinak bych se opravdu nevrátila.

Netvrdím, že ten doktor vmanželské poradně dělal zázraky na počkání, nic podobného jsem ani nečekala. Chodili jsme kněmu asi čtvrt roku, nejprve oba, pak už jen Vašek. Naštěstí mu byl náš pan doktor sympatický. Před půl rokem mi Vašek bez dalších řečí umožnil přístup kjeho kontu. Zrovna včera konstatoval, jak je zajímavé, že neutratíme snad ani okorunu víc než vdobě, kdy mne tak dusil. Slyšet něco takového zrovna od něj, to se opravdu rovná malému zázraku…

Vašek

Dovedu si představit, jak vám naše soužití Ivana popsala. Moc suchých nití na mně asi nezůstalo. Nejhorší je, že právem. Určitě zmínila inaše letité spory okolo peněz. Přesto si myslím, že bych ji měl vněčem doplnit. Například nevím, zda se zmínila ionašich původních rodinách. Nepochybně se dost lišily. Iva vyrůstala pouze smatkou, čtyři děti. Táta na ně platil, ale vyskakovat si nemohly. Většinou si nemohly ani poposkočit. Naši na tom byli podstatně lépe. Jednak byli dva, oba pracovali, jednak jsem byl jedináček. Ne, že bychom byli bůhvíjak bohatí. Neměli jsme auto, ani chatu, na dovolené či spíše „letní byty“ jsme jezdívali po Čechách, dokud jsem byl malý, tak většinou někam do privátu. Ne jako dnes, kdy je to jeden znejdražších špásů vůbec. Tehdy to bylo opravdu jen za pár šupů. Ionich, jako téměř ovšem, rozhodoval unás táta. Máma byla zřejmě sdaným stavem spokojená nebo alespoň smířená. Nikdy jsem neslyšel, že by si stěžovala. Táta nebyl rozhodně žádný furiant. Spíš naopak. Šetřil nejen na druhých, ale ina sobě. Pravdou je, že se tak prošetřil až ktomu, že nejen mamce, ale imně avšem třem mým dětem nakonec naspořil docela úhlednou sumičku. Přesto mi ta jeho spořivost přišla až přehnaná. Pamatuji, jak si sám pečlivě látal domácí kalhoty. Když jsme se na počátku vztahu sIvanou láskyplně kočkovali ajá přitom pohovořil ojejí máti jako o„kouli rozčepejřené“ (do jisté míry oprávněně), kontrovala zas ona na adresu mého otce neméně oprávněným „vychrtlíkem záplatovaným“.

Dokud jsme na tom byli finančně bídně, dotud jsem měl pocit, že peníze jsou opravdu to poslední, kvůli čemu bychom se měli někdy dohadovat. Ivanin výrok, že chlap by měl rodinu uživit, se mne sice dotknul, ale vnímal jsem jej jen jako projev zoufalé ženské vzoufalé situaci.

Když se mi začalo dařit, chtěl jsem jí všechno vynahradit. Ten můj táta ve mně ale byl zřejmě pořád. Na jednu stranu mi sloužil jako odstrašující příklad. Vychrtlík jsem nebyl nikdy– díky chuti kjídlu. Záplatovanec jsem nebyl díky volbě. Prostě jsem se rozhodl, že si mohu také něco dopřát. Věřte, že jsem chtěl dopřát iIvaně aAdamovi. Ale ivtom mě můj táta zřejmě poznamenal: dopřát ano, ale mít to pod kontrolou ahlavně být tím, kdo nakonec rozhodne. Nemyslím, že bych byl skrblík, jen jsem možná čekal víc vděku.

Názor odborníka

Muž hravý aneb život sgamblerem

Adéla

Jenda

Názor odborníka

Můj manžel je vlochu

Veronika

Vláďa

Názor odborníka