Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Monika Hodáčová

Ještě můžu vzlétnout
Laskavý průvodce ženy středního věku

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6874. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formá ePub Štěpán Böhm
Ilustrace Lucie Living
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 200
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-3107-0 (ePub)
ISBN 978-80-247-3109-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0632-5 (print)

Tuto knihu věnuji Lukášovi, Verunce a Ondrovi,
kteří mě dokázali přesvědčit, že mohu být sama sebou.
Děkuji za vaši lásku a podporu.

O AUTORCE

Monika Hodáčová (1965) pochází z jižních Čech, nyní střídavě žije v Písku a v Praze. Pracovala jako učitelka, lektorka programů pro děti i dospělé a jako rodinná terapeutka. Psychologie je téma, o které se zajímá od dob studia a vytrvale se v tomto oboru vzdělává. V současné době ji nejvíce oslovuje pozitivní psychologie a také propojení psychologie s uměním, především s psaním. Sama se psaní intenzivně věnuje, publikuje na Psychologii.cz, zpracovává vzpomínky pamětníků pro společnost Post Bellum a momentálně připravuje knihu rozhovorů se zajímavými ženami pro hnutí Minerva 21.

Má tři děti, se kterými se vzájemně podporují. Věří, že na to, abychom si plnily své sny, není nikdy pozdě.

Více informací a kontakt pro spolupráci, vaše náměty i dotazy naleznete na adrese

www.monikahodacova.cz

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala nakladatelství Grada za příležitost vydat knihu, a splnit si tak jeden ze svých snů. Především pak děkuji paní šéfredaktorce Kateřině Ščudlíkové za její laskavý přístup, ochotu vždy poradit a být stále k dispozici. Stejně tak děkuji dalším dámám, které mi pomáhaly s konečnou podobou knihy i s její cestou ke čtenářkám: Lucii Markové, Martině Němcové a Monice Srchové.

Děkuji všem přítelkyním a kamarádkám, které při mně stály ve chvílích životních propadů. A děkuji jim a mnoha dalším ženám za to, že mi dovolily v této knize sdílet své zkušenosti. Jmenovitě pak Margit Slimákové, Daně Emingerové a Věře Staňkové, které se otevřeně podělily o svůj příběh.

V neposlední řadě děkuji ilustrátorce knihy Lucii Velíškové, kterou jsem objevila ve virtuálním světě, oslovila ji a ona udělala vše pro to, aby kniha ožila obrázky.

Děkuji svým rodičům a celé své rodině za bezpečný přístav, do kterého je možné se stále vracet.

ÚVOD

Říká se, že klíč k tajemství života nosíme každý ve svém srdci. Jasný recept na život vám totiž nedá ani sebelepší rodič, učitel či terapeut, nenajdete ho také v žádné knize. Proto ani tato knížka není jednoznačným návodem, ale spíš průvodcem, který se bude snažit přivést vás na cestu hledání. Nabídne vám řadu otázek, možnosti, jak je řešit, a také hodně inspirace v podobě skutečných příběhů žen a nejrůznějších psychologických výzkumů. Co si z toho vezmete, záleží už jen na vás.

Osm tajemství života otevírá prostor, kde se odehrává většina vašeho života. Dostaly jste se do životní etapy, kdy bilancujete, leckterá tajemství života už jste odhalily, a ne všechna jsou pro vás možná příjemná. Pokud toužíte ve svém životě něco změnit, připravte se na to, že jde o dlouhodobý proces. Nabízím vám cestu malých kroků, která je pro většinu z nás tou nejschůdnější. Navrhuji, abyste si knihu nejdříve celou přečetly, odpověděly si na otázky a pak se rozhodly, kde skutečně začnete. Řešíte zrovna partnerskou krizi nebo jste „jen“ ve vztahu dlouhodobě nespokojená? Pak se samozřejmě nabízí začít se blíže zabývat kapitolou o partnerství. Pokud je váš aktuální problém v tom, že nic nestíháte, bude pro vás zásadní kapitola o čase a možná i o rodině. Zkrátka začněte se změnami tam, kde vnímáte největší potíže. A k tomu si můžete přidat trochu tréninku ve štěstí.

Pokud něco změníte v jedné oblasti svého života, často se to promítne i do těch dalších. Když si například lépe uspořádáte svůj čas a dovolíte si více odpočívat, začne se zlepšovat vaše zdraví i vaše vztahy. Ideální by proto bylo, kdyby se kniha stala každodenním průvodcem vašeho života, jehož prostřednictvím byste postupně procházela jednotlivá tajemství a pomalu uváděla do života to, co vás oslovilo. Říká se, že zkušenost je nepřenosná, a do velké míry je to pravda, ale vždy si ze zkušenosti druhých můžeme vzít něco, co s námi souzní a co bychom třeba rády zkusily samy prožít. Proto jsem také oslovila několik zajímavých žen, jejichž směřování většinou sleduji dlouhé roky a které mě v mnohém inspirují. Položila jsem jim stejné otázky, které jsou uvedeny v knize, a ony odpověděly. Jejich příběhy a zkušenosti najdete v závěru knihy.

Najdete tam i seznam literatury, ze které jsem svým způsobem čerpala. Někteří autoři jsou uvedeni přímo v textu, ale kniha v podstatě neobsahuje doslovné citace. To samozřejmě neznamená, že neobsahuje myšlenky, které nejsou moje. Naopak, snažila jsem se, aby byla výběrem toho, co mě za dlouhé roky oslovilo a co by myslím nemělo zapadnout. Snažím se tak předat dál určité myšlenky a způsob nazírání na život obohacené o zkušenosti vlastní i zprostředkované.

Sama jsem si při psaní často kladla otázku, jestli jsem dost poctivá, tedy zda opravdu žiji tak, jak to předkládám čtenářkám. Ne vždy jsem si mohla odpovědět jednoznačně ano, ale snažila jsem se a snažím se dál. A věřím, že to z knihy bude poznat. Že nepůjde jen o souhrn teorií a planých návodů, ale o pozvání na cestu za vaším skutečným já.

Dnes, když je kniha dopsaná, s trochou údivu sleduji, kolik změn se v mém životě za těch pár měsíců, co jsem s ní doslova žila, událo. A troufám si říct, že to byly vesměs změny k lepšímu. Začala jsem objevovat místa, která jsem vždycky chtěla poznat. Odešli jsme s nejmladším synem do jiného města. Do mého života přišli skvělí lidé, dostalo se mi mnoho povzbuzení a objevují se i zajímavé pracovní nabídky. To vše mě přesvědčilo, že v knize poctivá jsem, že nabízím jen to, za čím si skutečně stojím.

Věřím, že nikdy není pozdě (znovu) VZLÉTNOUT. Ženy se dnes nejen dožívají vyššího věku, ale jejich život se nedá srovnávat se životem jejich babiček, a možná ani maminek. A co teprve když si vzpomenete na Babičku Boženy Němcové. Té stařence s plachetkou, která měla „bílé vlasy jako sníh, svraštělé ruce a čtyři zuby“, bylo v době příjezdu na Staré bělidlo pouhých pětapadesát let. Už když si tohle uvědomíte, musíte pocítit vděčnost za život, který dnes žijeme. Máme možnosti, o kterých se předcházejícím generacím ani nesnilo. Proč po nich tedy nevztáhnout ruku? Každá z nás se může podívat na svůj život z výšky, otevřít se novým možnostem, nové inspiraci, novým vztahům. Prostě VZLÉTNOUT. Přeji vám šťastný let.

PRVNÍ TAJEMSTVÍ
OŠŤASTNÉM DĚTSTVÍ

MÝTUS ŠŤASTNÉHO DĚTSTVÍ

Narodily jsme se. Chtěné, nechtěné. Milované, nemilované. Nebo něco mezi tím. Vkaždém případě nám byl dán dar života. Amy jsme ten čas nějak prožily, možná sotva přežily, ale nějak jsme zkrátka tu první životní zkoušku, vlastní dětství, zvládly.

Později nám byla často podsouvána myšlenka, že dětství je jedno znejkrásnějších životních období. Těžko říct, odkud se tento mýtus bere, ale málokdo to tak skutečně vnímá. Dávno totiž víme, že dětství nemusí být jen laskavá náruč, bezpodmínečná láska apodpora. Kdybychom měli všichni šťastné dětství, byl by ináš svět mnohem šťastnější. Bohužel je mnoho lidí, pro které je dětství traumatický zážitek na celý život. Aje imnoho těch, kteří jdou velmi záhy ve šlépějích svých rodičů prostě proto, že nic jiného neznají.

Pokud nám tedy rodiče jakýmkoliv způsobem ublížili, zpravidla vtom nebyl úmysl. Ijim bylo ublíženo aoni jen nesli štafetu dál. Někdy zcela bezmyšlenkovitě kopírovali to, co sami zažili vdětství. Byli zranění adál zraňovali. Mnozí se ale zchyb svých rodičů snažili poučit. Poctivě hledali jinou cestu. Je lidské, že ani tahle cesta nebyla perfektní, ale pravděpodobně byla lidštější než ta, kterou si sami museli projít.

Někteří se snaží vše, co zažili doma, zcela změnit. Nedostatek lásky apéče nahradí přílišnou láskou apéčí, představami otom, co je pro jejich děti správné. Jsou to přece jejich děti aoni vědí, co je pro ně nejlepší. Dítě, zvláště to odrůstající, na to ale může mít zcela jiný názor aje tlačeno někam, kam vůbec jít nechce.

Jiní rodiče zvolí cestu alternativní, na jedné straně dávají dětem víc svobody, než mohou vůbec unést, na druhé straně ale přísně zakážou, co podle nich svobodného ducha brzdí. Nejčastěji to bývá televize, počítačové hry, nezdravé potraviny. Nezřídka se ale stane, že snástupem dospívání se jejich děti snaží dohonit vše, oco se cítí ochuzeny.

Máte podobné zkušenosti? Nebo jste zažily něco úplně jiného? Životních cest existuje takřka nepřeberné množství anikdo si nemůže být zcela jist, kam dojde. Je to, jako když dokonale naplánujete výlet acíl vložíte do navigace. Navigace ale nepočítá sneočekávanými překážkami na cestě avy najednou místo ve vytouženém cíli stojíte na polní cestě avšichni se na vás zlobí, kam jste je to dovezla. Znáte ten pocit zklamání, kdy jste se tolik snažila anakonec se cítíte jako ten největší provinilec? Věřte, všechny ho známe, všechny ho zažíváme.

Jsou věci, které nenaplánujeme, nezměníme,
neovlivníme. Musíme je jenom přijmout.
Apřijmout znamená také nezoufat,
nebo alespoň ne příliš dlouho.

Některá zranění zdětství se mohou zdát fatální, jiná ve srovnání stím téměř zanedbatelná. Je ovšem zcela individuální, jak se snimi vyrovnáme ado jaké míry poznamenají náš život. Nebylo by tedy nejjednodušší smířit se stím, že každému bylo ublíženo? Aže každý znás také někdy někomu ublížil? To není negace, to je velmi osvobozující pravda. Ve chvíli, kdy jsme ochotné si připustit, že imy jsme někdy, byť zcela neúmyslně, ublížily vlastním dětem, že zkrátka nelze být dokonalým rodičem, si otevíráme prostor pro odpuštění. Pro odpuštění těm, co se na nás provinili, ipro odpuštění sobě samým.

OTÁZKY AODPOVĚDI

Začínají vám naskakovat vzpomínky? Pak je ta správná chvíle vzít do ruky tužku apoznámkový blok azamyslet se hlouběji. Své odpovědi si opravdu zapisujte, abyste se knim mohly po čase vrátit, aměly tak možnost porovnat, kam se vaše myšlení po práci sknihou ahlavně svámi samými posunulo. Odpovězte si prosím na následující otázky týkající se vašeho dětství:

*Považujete své dětství za šťastné? Abyla jste šťastné dítě?

*Co jste se vrodině naučila potřebného?

*Kdy vám naopak výchova vašich rodičů (nebo těch, se kterými jste dětství prožila) život komplikovala nebo ještě komplikuje?

*Snažila jste se něco ve výchově svých dětí dělat jinak než vaši rodiče? Apodařilo se vám to?

*Podařilo se vám různá omezení, špatné vzorce chování ve vašem životě alespoň částečně odstranit? Jak?

*Odpustila jste svým rodičům?

Nalézt správné odpovědi znamená především klást si správné otázky. Otázky, na které často nejde jednoduše či jednoznačně odpovědět. Někdy kvám odpověď může přijít až časem. Ale právě proto je tak důležité se ptát.

Podobné (adalší) otázky jsem položila řadě žen nad 40 let. Ty, které dovolily svůj příběh sdílet, měly něco společného – svůj život nějakým způsobem přijaly, zpracovaly apovažují ho vtuto chvíli za naplněný aspokojený. Jinak jsou ale jich životní příběhy velmi rozdílné včetně vzpomínek na dětství.

•Helena, 64 let, důchodkyně, dobrovolnice, synové 35 a33 let, bez partnera

Mé dětství bylo naplněno nekonečnými hádkami, hysterickými výstupy mé matky aprojevy násilí mého otce. To vše mělo za následek prožívání silných strachů zneznámého, strach zbití, násilí, křiku. Ataké strach zmužů, těžkosti suvolněním, cestováním ausínáním.

•Sylva, 48 let, lektorka, dcery 16 a25 let, rozvedená

Řekla bych, že tak do deseti let jsem měla pocit šťastného dětství. Později už jsem cítila, že mezi rodiči není všechno vpořádku, avnitřně jsem se docela trápila. Hodně mi vté době chyběl bližší kontakt smatkou. Byla aktivní vzaměstnání abrala si dobrovolně na starost další úkoly, všem se snažila pomáhat. Doma automaticky přebírala povinnosti muže, jako třeba skládání uhlí. Přitom chyběla citová vřelost askutečný zájem onás, její dcery. Naštěstí jsem ale celé dětství měla blízký vztah sotcem. Otec po 20 letech odešel kženě, která rozhodně nebyla anení takhle samostatná, ažijí spolu ve spokojeném vztahu dodnes.

•Jitka, 41 let, drobná podnikatelka, dcera 13 let, syn 15 let, vdaná

Myslím, že jsem neměla nešťastné dětství, ale nějak si pamatuju hlavně špatné pocity – hádky rodičů, výčitky směrem ke mně od puberty vpodstatě doteď… Mám vhlavě jednu vzpomínku na šťastnou chvíli, kdy se na dovolené chytli moji rodiče na procházce za ruce. Tehdy mi bylo patnáct abylo to snad poprvé, co jsem je viděla, že byli vpohodě.

•Alena, 63 let, důchodkyně pracující pro neziskovou organizaci, šest dětí 20–43 let, vdaná

Rodiče mě měli rádi. Bratr byl o10 let starší aod 20 let už byl mimo dům. Tudíž jsem byla takový jedináček klidných rodičů. Zdnešního pohledu bych řekla, že jsem byla šťastná. Naučila jsem se, že je důležité držet při sobě amít se rádi. Že ismálem peněz se dá vyjít, když se umí šetřit. Naučila jsem se vařit, šít, udržovat pořádek. Také jsem pochopila, že nedorozumění rodičů neznamená, že se rozvedou. Aže můžu otevřeně říkat svůj názor, ikdyž je opačný, abudu stále milovaná. Dostala jsem dobrou výchovu ažádný negativní vliv jsem nikdy nepocítila. Naopak oba rodiče obdivuju, že to se mnou zvládli. Byla jsem dost zlobivá. ahlavně vpubertě to se mnou nebylo lehké. Od mamky jsem sice občas dostala na zadek, ale nikdy jsem jí to nezazlívala, nevyčítala. Tatínek mi dal vživotě jen jednu facku, když jsem ho moc provokovala. Vím, že ho mrzela do konce jeho života aomlouval se mi za ni. Opravdu nemusel, já bych se za to ztrestala mnohem víc. Když mi maminka vyčítala, že musím mít vždycky poslední slovo, říkala jsem jí, že až budu mít děti aony budou také stále diskutovat, že budu mít na paměti, že nejsou drzé, ale chtějí mi vysvětlit svůj názor. Že mě to nebude rozčilovat anebudu jim nadávat. To jsem dodržela.

***

Tyto příběhy zdětství nemají nic společného. Každá si neseme ten svůj akaždá ho vnímáme jinak. Zeptáte-li se dvojčat vyrůstajících společně vjedné rodině, každé bude vyprávět trochu jiný příběh. Ten, kdo zažil skutečné fyzické či psychické týrání, nebude mít asi příliš pochopení pro někoho, kdo se trápil jen malým zájmem rodičů. Je zcela individuální, jak se stěmito zraněními zdětství vyrovnáme ado jaké míry poznamenají náš život. Nakonec ipřemíra dobře míněné péče může náš život velmi negativně poznamenat, zvlášť když si dlouho nedovolíme připustit, že ti nejstarostlivější rodiče na světě nám vněčem ublížili.

Posláním této knihy nemůže být vyřešit hluboká traumata dětství. Jejím cílem je hledání cesty ke spokojené budoucnosti, ktomu, abychom si opravdu dokázaly dát to, čeho se nám třeba celý život nedostávalo. Jít po této cestě krok za krokem. Společně projdeme její milníky, abyste si tu svou individuální cestu nakonec mohly objevit samy pro sebe. Zaujmout vyrovnaný postoj ke svému dětství je první krok. Takže pojďme vykročit.

ŽIVOT PODLE VZOREČKU

Ovzorcích chování jste již určitě někdy slyšely. Většina jich vzniká vranném dětství, kdy nemáme žádnou vlastní zkušenost stím, jak se ve světě orientovat, jak řešit problémy, jak se chovat, ale také co cítit. Atak se to učíme od těch nejbližších lidí. Na základě těchto zkušeností si vytváříme vlastní pravdy apřesvědčení oživotě, situacích alidech, tzv. vzorce chování, které následně používáme zcela automaticky, bezmyšlenkovitě, spřesvědčením, že jinak to není možné.

Původním smyslem takových programů je, aby nám zjednodušovaly život. Naučíme se tak užitečné dovednosti (jako že je dobré se rozhlédnout, než vstoupíme do silnice) apřesvědčení (když se dobře připravím, vše zvládnu). Takové vzorce nám skutečně mohou pomáhat celý život.

Bohužel stejně automaticky si osvojíme ivzorce, které nám život komplikují. Také ty jako děti přijmeme za své aděláme vše proto, abychom ivdospělosti potvrdily jejich platnost. Ato itehdy, když je to pro nás zcela kontraproduktivní. Věty, které byly vrodině stále opakovány, fungují doslova jako zaklínadlo:

„Ty vždycky všechno zkazíš.“
„Co by tomu řekli lidi.“
„Nevidíš, že to všechno dělám pro tebe?“

Pod jejich vlivem nás ovládne strach ajiné negativní emoce, které nám znemožňují dosáhnout našich cílů avnášejí do našich životů koloběh stále stejných problémů (psychických, fyzických, materiálních, pracovních ivztahových). Přitom mnohé znich nám mohly vdětství opravdu pomáhat (plačtivé scény obměkčily tatínka, ale manžela znechucují). Oto těžší je pochopit, že už nefungují aje třeba je opustit.

Našly jste ve svých odpovědích na úvodní otázky nějaké takové programy? Zaklínadla, která se mnohdy vrodinách dědí dokonce zgenerace na generaci jako třeba: „Všichni chlapy jsou kničemu“? Určitě ano. Aurčitě ivaše dospělé děti by je našly. Knašemu životu zkrátka patří, nelze se jim vyhnout. Ale je důležité onich přemýšlet, snažit se ty negativní mazat anahrazovat je pozitivními. Aprávě to je často první zásadní krok kjakékoli změně ve vašem životě. Věřím, že některé takové programy už se vám podařilo překonat, tak proč se nechat ovládat těmi zbývajícími?

Jsou lidé, jejichž životním heslem je: „Já už jsem takový, já se nezměním.“ Spřibývajícím věkem je jich stále víc. Beze změny ale není vývoj, růst. Život beze změny je stagnace. Změna není jen to, že se přestěhujete, vdáte nebo rozvedete. Změna je učení, poznávání nových věcí, hledání pravdy. Ato je proces, který nikdy nekončí. To, že čtete tuto knihu, svědčí otom, že to víte.

Změnu můžeme chápat jako věčný tanec života: dva kroky dopředu, jeden zpět, apak možná velký úkrok stranou… často zdůvodů, které plně nechápeme aani pochopit nedokážeme. Ale můžeme samy se sebou uzavřít dohodu, že dokud žiji, tančím.

Změna vyžaduje nepřetržité vstupování do situací, které nám nejsou alespoň vpočátku příjemné. Také to samozřejmě znamená dělat chyby, řešit problémy. Kdo se jim raději vyhne, ten se nezmění. Jsou lidé, kteří otouze po změně mluví celé roky. Acelé roky zůstávají smutně stát na místě.

Vrátíme-li se ke vzorcům chování, nemůžeme se pořád vyhýbat situacím, které díky nim obtížně zvládáme. Atak je nejlepší cestou do nich aktivně, třeba isobavami, se strachem, vstupovat. Vezměme si příklad ženy, která je zvyklá řešit konflikt pláčem. Už si všimla, že rodinné zaklínadlo „Neplakej, nějak to uděláme.“ vmanželství moc dobře nefunguje. Nejdřív je určitě překvapená ataky naštvaná na manžela, že není dost citlivý. Snaží se tedy takovým situacím raději vyhnout – řešení problémů odkládá, neřekne svůj názor. Tím ovšem kžádné pozitivní změně nedojde, problém se jen odsouvá adříve nebo později vyústí vještě větší konflikt, který skončí… křikem muže, pláčem ženy apocitem neporozumění uobou.

Jaká by tedy mohla být cesta ke změně vzorce chování?

1. Analýza – přemýšlím

Vklidu se zamyslím, jak určité problematické chování fungovalo vmé původní rodině (matka plakala aotec nakonec udělal, co chtěla). Jak byl tento model funkční (byl otec opravdu spokojený, nebo jen rezignoval, popř. hledal jiné úniky)? Ajak se řešení konfliktů pláčem odráží vmých vztazích (statínkem to bylo výborné, ale žádný jiný muž vstřícně nereagoval)?

2. Příprava na změnu – už vím, co chci

Přemýšlím, jak bych si změnu představovala (chci hledat řešení problému již vjeho počátku, změnit komunikaci). Hledám inspiraci vživotě, včetbě, ale třeba ive filmu. Přestavuji si situace, ze kterých mám obavy (vhlavě si přehrávám, jak by vše mohlo probíhat, včetně té „nejhorší“ varianty, kdy manžel zastává zcela jiné stanovisko nežjá).

3. Realizace – staré zaklínadlo už nade mnou nemá žádnou moc

Najdu si své vlastní nové zaklínadlo („pláčem se nic nevyřeší“). Starý způsob myšlení nahrazuji novým, pokouším se jinak reagovat při každé maličkosti, která nastane (nečekám, až nastane velký konflikt). Aznovu aznovu…

Myslím, že už dávno víte, že to není snadné. Právě proto je důležité to zkoušet zas aznova. Nepřestávat tančit!

Další překážka se skrývá ivtom, že mnoho změn, které jsou životně důležité pro vás, vaše okolí vnímá jako nežádoucí. Vpříkladu splačící manželkou bude asi muž rád, když se plačtivé scény začnou vytrácet. Pokud ale například přestanete bezmezně plnit přání svého okolí, může mít muž pocit, že ztrácí oddanou manželku, rodiče poslušnou dceru aděti obětavou matku. Mohou se zlobit, mohou ivydírat. Vtu chvíli záleží na vaší síle, na vašich hodnotách apřesvědčeních, že jednáte správně. Pokud si pevně stojíte za svým, okolí to nakonec akceptuje. Vztahy se pročistí, některé možná iskončí, ale nové určitě přijdou. Podle podobného schématu samozřejmě můžete postupovat ivjiných oblastech života, revidovat stará přesvědčení avytvářet nová.

Život je vysoce tvůrčí proces
avkaždém okamžiku vás zve,
abyste se na tom všem podílela.

VYPRÁVĚNÍ NEJEN OPOPELCE ANEB JAK TO BYLO SBABIČKOU

Vyprávění příběhů má vsobě léčivou moc. Budeme se knim proto často vracet. Jak už jsme si řekly, náš život je znich utkaný. Prvními příběhy, které mohou zasáhnout do našeho života, jsou pohádky. My jsme vyrostly na těch klasických, které naplnily naše srdce na celý život. Neznám ženu, která by neměla ráda Popelku. Pořád vnás žije ta dívka, kterou nechápe matka, trápí ji sourozenci amusí se věnovat nesmyslným činnostem. Přesto se umí radovat zmaličkostí anetouží po slávě abohatství. Anakonec se jí dostane darů nejvzácnějších.

Milióny žen po celé generace napříč celým světem milují Popelku, cítí se sní spřízněny. Ato navzdory kritickým hlasům, že nabádá kpasivitě, že jen čeká, až ji někdo zachrání. Možná se trochu zapomíná na to, že Popelka se vzepře svému osudu, uteče na ples. Kdyby jen trpně čekala doma, žádný princ by ji nenašel. Využila své dary audělala krok do neznáma. Určitě se hodně bála aopravdu to mohlo špatně dopadnout, ale riskla to.

Hledáme-li vlastní identitu, má návrat do minulosti vždycky smysl. Každá znás má nějaké předky, nějakou rodinnou historii, která náš život určitým způsobem formovala. Čím hlouběji jdeme, tím méně máme faktů, ale možná oto víc příběhů.

OD VZTAHOVÝCH VZORCŮ KNOVÉMU PŘÍBĚHU

***