Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lucy Clarke

Stíny nad zálivem / LAST SEEN

Copyright © Lucy Clarke 2017
Translation © Alena Peisertová 2018
© Grada Publishing, a. s., 2018

Z anglického originálu Last Seen, vydaného nakladatelstvím
HarperCollinsPublishers v roce 2017, přeložila Alena Peisertová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Obálka Ondřej Mikulecký
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2018 jako svou 6906. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Grada Publishing, a. s., U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-2300-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-2301-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0598-4 (print)

Darcy Wren,
která je nejnovějším přírůstkem do naší rodiny.

Prolog

Slaná voda mě pálí v krku, když se vynořím nad hladinu. Kašlu. Zběsile kopu nohama, snažím se dostat blíž k té lodi. Její trup je velký, pevný. Zmítám se ve vodě, bílé prsty šátrají po boku lodi, ale není tu nic, čeho by se dalo zachytit, a tak znovu mizím pod vodou, ústa mám otevřená, mořská voda mě štípe v nose.

Vtom se objeví svalnatá ruka, uchopí mě za paži a táhne nahoru. Koleno se mi odírá o bok lodi, zatímco jsem vytahován na palubu, stéká ze mě voda. Mrkám, abych odstranil slanou vodu a slzy z očí, a zírám do tváře, kterou z poloviny pokrývá plnovous. Mužův temný pohled se setká s mým; mluví rychle, klade mi otázky, přehazuje mi přes ramena přikrývku.

Nic neříkám. Tělo se mi pod těžkou dekou chvěje.

Podívám se dolů na nohy. Tisknou se k sobě, bílé, odkrvené, neuvěřitelně bledé. Za nimi, naskládané na sebe uprostřed člunu, stojí slané, tmavé klece a v nich se kroutí humři, cvakají a klapají ocasy a klepety.

„Co se stalo?“ ptá se ten muž pořád dokola, jeho hlas zní jakoby z dálky, jako ozvěna v mé hlavě.

Neodpovídám – nemohu odtrhnout oči od těch humrů. Nejsou červení, jako je vídáme na obrázcích, ale černí a blýskaví, mohutná klepeta mají na sobě bílé skvrny. Uvažuju, jestli můžou dýchat, když nejsou ve vodě. Nechcípnou přímo před mýma očima? Chci je hodit zpátky do vody a pozorovat, jak plavou k mořskému dnu. Jejich tykadla se chvějí a pohybují sem a tam, zatímco připlouváme na mělčinu.

Najednou se vedle nás ozve řev lodního motoru. Zvednu hlavu právě včas, abych viděl záblesk oranžového světla: záchranný člun. Poprvé si všimnu hloučku lidí na břehu. Zaryju prsty do přikrývky. Dojde mi, že nás hledají.

Oba dva.

Třesu se tak, že slyším, jak mi drkotají zuby. Podívám se na své ruce a potom si na ně sednu.

Vím, že teď bude všechno jiné. Všechno se změnilo.

1.

Sára

Den první, 6:15

V dálce slyším tichý zvuk vln narážejících na pobřeží. Ještě ležím, oči zavřené, ale cítím, jak paprsky ranního světla pronikají do chaty na pláži, probleskují žaluziemi a nutí mě vstát do nového dne. Ale já nejsem připravená. Mám nepříjemný pocit v žaludku.

Natáhnu ruku a zjistím, že Nickova polovina postele je prázdná, přikrývka studená. Je v Bristolu, vzpomenu si. Dnes ráno se účastní výběrového řízení. Odjel večer s porcí narozeninového dortu v ruce. V tu chvíli se Jacob ještě radoval z dárků, které dostal k sedmnáctým narozeninám. Nick nemá ponětí, co se stalo později.

Srdce se mi sevře v návalu paniky: Řekne mu to Jacob?

Posadím se, myšlenky na mě dotírají a útočí. Stále cítím chvění, které způsobily Jacobovy kroky, jak se prohnal po chatě, pak závan vzduchu, když za sebou bouchl dveřmi. Narozeninová přáníčka se snášela k zemi jako ptáci. Zvedla jsem je a pečlivě vrátila na místo, dokud mi do ruky nepřišlo to poslední – ručně vyrobené přání s fotografií přilepenou na přední straně. Pevně jsem sevřela okraje kartičky a představila si, jaká by to byla úleva, kdybych ten kus papíru roztrhla. Přinutila jsem se vrátit přání na poličku. Přemístila jsem kartičky a poslední přání zasunula dozadu.

Snažím se zachytit zvuk Jacobova dechu, čekám, jestli nezaslechnu jeho tiché chrápání – ale slyším jen vlny. Narovnám se, teď už zcela ve střehu. Slyšela jsem ho včera večer přicházet? Není možné proklouznout do chaty potichu. S dveřmi se musí trhnout, protože dřevěný rám je nasáklý vodou; v přítmí obejít gauč; dřevěný žebřík do podkroví, kde Jacob spí, vrže, když se po něm jde; navíc je slyšet šramot, když leze po kolenou k matraci vedle okapu.

Odhrnu přikrývku a vstanu z postele. V ranním oparu hledám v úhledném čtverci plážové chaty stopy po svém synovi: žádné tenisky odkopnuté u dveří; žádné triko pohozené na gauči; žádné sklenice a talíře na kuchyňském pultu, ani drobky. Chata je bez poskvrnky, uklizená tak, jak jsem ji zanechala já.

Nevšímám si slabé bolesti pulzující v hlavě, udělám tři kroky k žebříku, lezu nahoru. V podkroví je tma – stáhla jsem žaluzie na kulatém okně a ustlala Jacobovu postel, než jsem šla spát. Obvykle je zde cítit charakteristický pach puberťáka, ale dnes ráno tu synovo rozvalené tělo chybí, prošívaná pokrývka je hladká.

Zavřu oči a v duchu kleju. Co jsem čekala?

Nevím, proč jsem dovolila, aby se to stalo zrovna při oslavě jeho narozenin. Neměla jsem se nechat vyprovokovat. Zašla jsem příliš daleko. Oba jsme zašli příliš daleko. Mluvit, ne se hádat, říkává mi s oblibou Nick. (Díky, Nicku. To by mě nenapadlo.)

Když byl Jacob malý, Nick se mě vždycky ptal na můj názor ohledně Jacobových potřeb, jak mu nejlépe ovázat koleno, jestli si má zdřímnout nebo co má nejraději k jídlu. Ale v několika posledních letech už si nejsem jistá, že potřeby svého syna znám. V jeho společnosti si často připadám zcela bezradná, když mám něco říct – kladu příliš otázek nebo špatné otázky. A když mi Jacob ve vzácných okamžicích důvěřuje, připadám si jako poutník na poušti, jenž narazil na jezero s chladnou vodou, tolik toužím po důvěře.

Včera večer, když se Jacob otočil a podíval se na mě, nevěděla jsem, co říct, co udělat. Sedmnáct let je jako čára v písku; právě ji překročil a vstoupil do dospělosti – ale není připravený. Možná proto jsem to všechno řekla, snažila jsem se ho k sobě znovu připoutat.

Sestupuju po žebříku, hlava mi třeští. Jacob je určitě někde se svými přáteli – nejspíš se do oběda ukáže, kocovina ještě zhorší jeho náladu. A přesto cítím, jak po mně sahají chapadla paniky, svírají mi hrudník.

Kafe. To je to, co potřebuju. Natočím vodu do konvice, otočím knoflíkem a poslouchám syčení plynu. Jak tak čekám, až se voda začne vařit, mám divný, nepříjemný pocit, že takhle bude jednoho dne vypadat můj život: jen já, sama, připravující kávu pro jednoho. Začínám se potit v podpaží, po těle se mi rozlévá strach.

Natáhnu se a zapnu tranzistorové rádio. V chatě se ozve ohlušující hudba, nějaká písnička – Jacob a já často vedeme rádiový boj. Přepíná tranzistor z Radia 4 na stanici, kterou má v oblibě. Ví, že jsem se stále nenaučila, jak použít knoflík Memory, a tak musím přístroj přeladit ručně, abych se dostala zpět na svou stanici. Ale dnes ráno se mi ten hluk a bušení do kytar líbí. Nechám to být. Uslyší to, až se vrátí.

Káva je hotová, zbytkem horké vody si opláchnu obličej. Nedaleko je umývárna, ale umyvadla jsou obvykle plná písku nebo špinavá od zubní pasty. Diana a Neil odvedle si pořídili u chaty nádrž na vodu a vybavili ji ohřívačem ze solárních panelů, a tak jim stačí otočit kohoutkem a mají tekoucí vodu. Isla si myslí, že je to extravagantní – další známka toho, že se plážové chaty stávají místem pro zbohatlíky –, ale já jsem se tomu zasmála a přidala jsem to na Nickův seznam úkolů.

Osuším si obličej a vytáhnu žaluzie na oknech. Moře, nebe a ranní světlo zaplní chatu a můj dech se okamžitě zklidní. Slunce leží nízko nad horizontem, pod ním se leskne klidná mořská hladina.

Vyjdu před chatu, vzduch je svěží a slaný. Miluju tuto část dne, než se zvedne vítr a vytvoří na moři bílé vlny. Slunce se měkce odráží od vodní hladiny a na písku není jediná stopa. Kdyby tu byl Nick, šel by si zaplavat jako každé ráno před odchodem do kanceláře, ale ten se právě probouzí v nějakém hotelovém pokoji. Představím si, jak si holí víkendové strniště v koupelně bez okna, pak si vaří instantní kávu v jedné z těch hloupých mrňavých konviček. Nelituju, že tu není; Nick se těší na tu dávku adrenalinu, která ho zaplaví v posledním kole výběrového řízení. Má smysl pro humor, je profesionál, zná fakta. Bude skvělý, vím, že bude. Jeho agentura se účastní tendru na tisk reklam pro jednu firmu, která vyrábí cukrovinky. Nick se o tuhle práci uchází už měsíce. Držím mu palce. Vím, jak moc to Nick potřebuje.

Jak moc to my potřebujeme.

Jak tak stojím na okraji dřevěné verandy, mrknu se směrem k chatě, kde pobývá Isla. Stojí těsně vedle naší – mezi nimi je mezera široká přesně pět stop. Během toho léta, kdy našim chlapcům bylo sedm, Jacob a Marley natáhli prostěradla nad stinný průchod mezi chatami a dali mu jméno tajný písečný tunel. K jejich hrám patřilo koupání nebo hloubení doupat na lesnatém výběžku na vzdáleném konci písčitého pobřeží, a tak jsme Isla i já byly rády, že si hrají poblíž, kde můžeme přes dřevěné stěny chat slyšet jejich tiché brebentění, jako myšky v okapu.

V průzračném ranním světle si všimnu, jak omšele sousední chata vypadá. Okenice z překližky ve spěchu připevněné na okna včera večer podtrhují dojem, že chata je opuštěná. Na verandě chybí Islino vybledlé lehátko s květinovým vzorem i gril. Několik prken začíná hnít, ve spárách se usazuje hlína. Žlutý nátěr na chatě se loupe. Ten pohled mě skličuje. Pamatuju si, jak chata zářila ten první rok, kdy ji Isla koupila – žlutá jako citronový šerbet, tak té barvě říkala.

Cítím, jak se mi svírá hrdlo. Všechno zpočátku vypadalo tak svěže. Toho prvního léta, kdy jsme se s Islou potkaly, se otec s nadějí v hlase zeptal: „Máš kluka?“

Dala jsem se do smíchu. Seznámit se s Islou bylo svým způsobem podobné jako se zamilovat. Chtěly jsme spolu trávit každou volnou chvíli. Volaly jsme si po vyučování a vedly jsme spolu dlouhé hovory plné chichotání. Tváře mě bolely od smíchu a ucho jsem měla červené, jak jsem k němu tiskla telefon. Do sešitů jsem čmárala její jméno, vymýšlela jsem záminky, abych o ní mohla mluvit, aby byla pořád se mnou. Naše přátelství se probudilo k životu jako motýl, který vylétl z kukly. Spolu jsme byly veselé a krásné a silné.

Co se stalo těm dvěma dívkám?

Nechtěla jsi mě tady, sykla Isla minulého večera, než odešla, aby chytila letadlo.

Uvažovala jsem, zda se budu ráno cítit provinile. Zda budu litovat slov, která jsem jí řekla.

Pokrčím rameny. Ne.

Ulevilo se mi, že je pryč.

2.

Isla

Bylo to téměř dokonalé.

Byly jsme nejlepší přítelkyně.

Trávily jsme každé léto na písečné pláži, v chatách, které spolu sousedily.

Otěhotněly jsme v témže roce – a synové se nám narodili tři týdny po sobě.

Naši chlapci vyrůstali na pláži, která pro ně byla dětským hřištěm.

Tenkrát se zdálo být nemožné, že by mezi nás něco mohlo vstoupit.

A přece, dokonalost je vysoká věž, na níž lze tančit – a dole není nic, jen velmi hluboká propast…

Léto 1991

Z hromad zčernalých košů na humry se šířil silný slaný pach, kolem poskakovalo a štěbetalo hejno špačků, jejichž peří se lesklo v paprscích slunce. Na konci přístavu voda bublala a šplíchala. Sára si dřepla a ponořila ukazováček do vody, potom prst přiložila k ústům a olízla ho. Chvíli přemýšlela a pak řekla: „Stopy motorového oleje, rybích vnitřností a labutího trusu.“

Ušklíbla jsem se. Znala jsem Sáru přesně hodinu a čtyřicet pět minut, ale už jsme byly kamarádky. Krásně se smála – rošťácky a hodně hlasitě –, a přece bylo něco téměř omluvného ve způsobu, jak si přikládala ruku k ústům, jako by chtěla smích potlačit.

Měly jsme se obě vtěsnat do studia, kde bylo příšerné vedro, a účastnit se celý týden nějakého semináře o divadle. Byla jsem naštvaná na máminy klienty, kteří k ní chodili na reiki, že ztratím celý týden prázdnin. Sára říkala, že se tam zapsala, jelikož jí to připadalo lepší než zůstat doma. Během první přestávky jsme seděly venku, na sluncem vyhřátých schodech, popíjely jsme Cherry Coke a rozhodly se, že se tam už nevrátíme.

Sára položila ruce na zábradlí. Okousané nehty měla růžově nalakované, barva na okrajích téměř vybledla. Podívala se přes vodu na zlatý pruh písku před námi. „Co to je?“

„Longstone Sandbank.“ Na jedné straně nánosy písku lemoval přírodní přístav, na druhé bylo otevřené moře. „Tys tam nikdy nebyla?“

Zavrtěla hlavou. „Přistěhovali jsme se teprve před týdnem. Je to ostrov?“

„Skoro.“ Sandbank neměřil na délku víc než půl míle a od přístavní hráze jej odděloval kanál proudící vody. Uprostřed byl posetý pestrobarevnými dřevěnými chatami. Vždycky mi připadalo, jako by se ta hromádka usazeného písku snažila ze všech sil uniknout do pevniny – a podařilo se jí to, s pevninou ji spojoval pouze uzounký pruh země, který vedl z lesnatého výběžku.

„Jak se tam člověk může dostat?“

„Na člunu,“ řekla jsem a kývla směrem k převozní lodi, která se houpala v přístavu, na bocích opatřena oranžovými nárazníky. Motor vrčel na neklidné vodní hladině, zatímco se přívoz blížil k přístavní hrázi. Pozorovaly jsme kapitána s kulatým obličejem, jak uvazuje loďku k silnému dřevěnému kůlu.

„Chceš tam jet?“ zeptala jsem se.

Sářiny zelené oči zazářily, když se na mě podívala. „Ano.“

Vlezly jsme do dřevěného člunu, podaly jsme kapitánovi každá padesát centů a přešly k lavičce na zádi. Klekly jsme si na sedadlo, opřely brady o paže, abychom měly dobrý výhled.

Mrkla jsem na Sáru. Slunce jí osvětlovalo milý, hladký obličej a jemnou křivku úst. Usmála se na mě. „Kdopak by řekl, že ten dramatický kroužek bude tak zábavný?“

Loďka plula jen pár minut, a už jsme vyskočily a vyrazily po vratkém molu, sandály nám klapaly o dřevěná prkna. Když jsme se dostaly na břeh, Sára se zadívala na chaty a vykřikla: „Jsou jako malé domečky. Podívej! Mají i opravdové kuchyně – a postele!“

„Můžeš tam v létě přespávat,“ řekla jsem jí a ukázala na chatu s dřevěným žebříkem, který vedl do podkroví. „Představ si, jak se tam probudíš!“

Za zvuku vln narážejících na pobřeží jsme opustily přístav a vklouzly mezi dvě chaty, překročily jsme dvě vesla a obešly splasklý nafukovací člun. Vítr zesílil, vál, plný soli, v poryvech k pevnině. Na hladině se pohybovaly bílé hřebeny vln, které se rozbíjely o pobřeží. Rozeklaná skaliska, která místy pronikala na pláž, vytvářela řadu malých zátok.

Sundaly jsme si boty a s pažemi kolem ramen kráčely po teplém písku. Sára byla o hlavu menší, ale držela se mnou krok. Kolem bylo živo: dvě dívky navlečené do plovacích vest táhly ke břehu kajak; starší žena házela na mělčině klacek velkému, svalnatému psovi; muž v panamáku se snažil na jemném písku vztyčit větrolam. Šlo mu to ztuha, protože místo kladiva použil kámen. Prošly jsme kolem rodiny, která seděla u skládacího stolku a pochutnávala si na obědě. Nohy měli zahrabané v písku, ubrousky zatížené velkým kamenem, aby jim neuletěly. U vedlejší chaty posedávala skupinka puberťáků. Kluci byli do půl těla svlečení, opálení, o lehátka měli opřené dvě kytary. Dloubla jsem Sáru do žeber a ona se potutelně usmála.

Hodně chat bylo kupodivu zavřených, žaluzie zatažené. Přemýšlela jsem, kde jsou jejich majitelé – co lepšího mohli dělat než být tady? Vypadaly divně, ty zavřené chaty, tajemné stíny v jasném poledním slunci.

Po chvíli řadu chat přerušil skalnatý výběžek a písečná pláž se zúžila, jako by se omotala kolem drolících se pískovcových útesů. Přelezly jsme přes kamenný vlnolam, jenž odděloval jednu opuštěnou zátoku od druhé, a pokračovaly dál po břehu, vyhýbajíce se tmavým hromádkám mořských řas uvadajících v písku.

Sára se zastavila a otočila se ke mně. „Zaplaveme si?“

Rozhlédla jsem se; zátoka byla prázdná, voda svůdně modrá. Usmála jsem se a svlékla jsem tričko a šortky. Zůstala jsem jen v nesourodém spodním prádle.

Sára se ani nesvlékla, popadla mě za ruku a společně jsme vběhly do vody.

Zatajil se mi dech, když jsem na kotnících ucítila studenou vodu. Sára zaječela, když nám voda dosáhla k pasu. Jakmile se přihnala vlna, zhluboka jsem se nadechla a potopila. Pod vodou jsem klidně plavala, zbytek světa byl daleko. Má kůže ožila pod dotykem slané mořské vody.

Když už mi v plicích nezbyl žádný vzduch, vynořila jsem se na hladinu, vlasy přilepené k hlavě. Moře kolem mě hučelo a šumělo.

Sára se smála, hlavu měla zakloněnou.

Nechaly jsme moře, aby si s námi hrálo – vyneslo nás nahoru a potom zase stáhlo zpátky.

„Chytíme tuhle vlnu.“ Snažila jsem se dostat na vyvýšené místo, abych mohla surfovat až na břeh, ale nebyla jsem dost rychlá a vlna mě minula. Šlapala jsem vodu a čekala na další. Když přišla, obě jsme horečně kopaly nohama a mávaly pažemi. Dosáhly jsme svého, vlna nás hnala kupředu, Sára výskala. Vlna se brzy změnila v pěnu. Mlátily jsme rukama, nohy se nám propletly s pažemi, jako bychom byly jen hadrové panenky. Měla jsem pocit, jako bych se kutálela po mořském dnu, mé spodní prádlo byla chatrná výbava pro podobnou jízdu. Když jsme se vynořily, lapaly jsme po dechu a smály se. Brodily jsme se vodou a potácely se po pláži.

Nějaký starší kluk s hustými černými vlasy, kterého jsem si předtím nevšimla, chytal na skalách na konci zátoky ryby. Pozorně si nás prohlédl, byl to vážný a zároveň zvědavý pohled. Podívala jsem se úkosem na Sáru a zjistila jsem, že civí přímo na něj.

Zachvěla jsem se. Neměly jsme ručníky, a tak jsme stály s pažemi rozpřaženými a zdravily slunce, jako to dělala máma na hodinách jógy.

Když jsme se zadívaly na chaty na pláži, vypadaly jako malé barevné domečky šeptající o prázdninách zalitých sluncem. Plná adrenalinu a nadšení z nového přátelství jsem řekla: „Jednoho dne si koupím chatu na pláži. Dám do ní knihy a svíčky a deskové hry a muziku – a celé léto se odtamtud nehnu.“

„Jen když mě půjdeš navštívit do mé chaty,“ dodala Sára. „Protože já si koupím vedlejší chatu.“

Bylo to jen dívčí přání, to je všechno. Chaty na pláži jedna vedle druhé, dlouhé letní prázdniny u moře.

Ale žádná z nás netušila, jak lehce se ten sen splní – ani co nás to bude stát.

3.

Sára

Den první, 12:00

Čekám do poledne, než zavolám Jacobovi. Má tak dost času, aby se alespoň trochu vyspal z kocoviny, a dost času, aby získal pocit, že byl v právu, když se nevrátil do naší chaty. Když zvednu mobil, vidím, že tam mám ze včerejšího večera zmeškaný hovor od Isly. Není tu žádná zpráva a mě jen tak letmo napadne, zda nevolala, aby se omluvila.

Vyhledám Jacobovo číslo, stisknu volání a přiložím mobil k uchu. Prsty nervózně poklepávají na kuchyňský pult.

Divné, žádný oznamovací tón – jen hlas na záznamníku mi sděluje, že mě nemůže spojit a že to mám zkusit později.

Jacob by nikdy nevypnul telefon. Mobil je něco jako jeho pátá končetina. Natočí ho k nebi a pojmenuje souhvězdí nebo ťukne na displej a má tam rádio. Je nepravděpodobné, že by neměl signál, je dostupný na celém poloostrově. Možná má vybitou baterii, i když všichni používáme nabíječku, kterou Nick namontoval na solární panely.

Přemýšlím, co dál. Nedovedu si představit, že se budu dusit ve vlastní šťávě, sedět v chatě a čekat, až se vrátí. Stále si v duchu přehrávám naši debatu, zarazím se u momentu, kdy se Jacobovy tmavé oči zúžily, zvedl z podlahy batůžek a praštil dveřmi od chaty, až se okenní tabulky zatřásly. Šla jsem k oknu a přitiskla konečky prstů na chladné sklo. Pláž tonula ve tmě, svítila jen lucerna nějakého rybáře, který se chystal na noční rybolov. Tlumené světlo vycházelo ještě z Neilova člunu. Dívala jsem se na Jacoba, který zmizel do noci, jako by to byl někdo cizí.

Co se stalo s tím malým chlapcem, kterého jsem držela v náruči, když byl ještě miminko, s tím zvědavým pohledem hnědých očí, které na mě upíral, s nosíkem jako knoflík, jenž se krčil, když jsem ho rozesmála. Bylo to tehdy mnohem snazší. Hrozilo méně chyb.

Znovu zvednu mobil, přendám ho z jedné ruky do druhé. Nejradši bych zavolala Nickovi a řekla mu, co se děje, ale výběrové řízení nejspíš ještě neskončilo, a navíc, když mu povím, že Jacob celou noc nepřišel domů, bude vyzvídat proč.

Ne, musím to zvládnout sama.

Strčím telefon do kapsy a vyjdu z chaty.

Lukova plážová chata stojí na přístavní straně poloostrova, blízko dřevěného mola, kde je přívoz. Znám jeho rodiče celá léta. Je to milá dvojice, oba praktičtí lékaři, velmi vytížení. Luke je nejmladší ze čtyř bratrů. Myslím, že začali být dost benevolentní a dovolili Lukovi, aby prožil velkou část prázdnin na pláži sám.

Cestou vidím, jak z jedné střechy vzlétne velké hejno špačků. Jejich křídla, na něž dopadají sluneční paprsky, vytvářejí nádherný obrazec.

Nedaleko Lukovy chaty si sundám sluneční brýle a uhladím si vlasy – zapomenu v té chvíli, že jsem se nedávno ostříhala a vlasy mi sahají pouze na ramena. Záda, po nichž mi dříve vlasy splývaly, jsou teď podivně odkrytá, nahá. Nick mě ujistil, že se mu nový účes líbí, ale já si myslím, že vypadám příliš přísně, blonďaté mikádo mi zostřilo rysy v obličeji.

Luke sedí na verandě, má na sobě šortky. Dívka, jež sedí proti němu, je v bikinách, její pleť je snědá a pevná. Mrknu za ně, do ztemnělé chaty, a rozeznám hlouček mladých lidí rozvalujících se na gaučích. Nemám v úmyslu vyčítat Jacobovi, že nebyl v noci doma – jednoduše ho chci vidět, ujistit se, že je v pořádku.

„Luku!“ usměju se a zvednu ruku na pozdrav.

Nepatrně se narovná a přimhouří oči. „V pohodě?“

Změní se v hezkého mladíka s hustými světlými vlasy a širokým úsměvem. „Povedený večírek?“

„Jo,“ řekne a pomalu se zvedne. Sleze z verandy a postaví se do písku. Opře si ruku o omšelou lavičku, přivíraje oči před sluncem. Nenamlouvám si, že mě jde přivítat – jen nechce, abych vešla do chaty. Je to místo pro teenagery, ne pro matky.

Při bližším pohledu je jasné, že má kocovinu. Skelný pohled, nízká energie, jako by mu všechno kolem přišlo příliš barevné, příliš živé. Vlasy mu na jedné straně stojí, oči má podlité krví. Cítím alkoholové výpary vycházející z jeho pórů. „Jacob je ještě tady?“

„Jacob?“ opakuje překvapeně.

„On tu nebyl přes noc?“

„Ne.“ Luke mrkne do chaty, sleduji ho pohledem. Přes chumel teenagerů zahlédnu prázdné plechovky od piva, láhve od tvrdého alkoholu, cigaretové nedopalky. Všimnu si PET láhve s uříznutým dnem a hrdlem obaleným aluminiovou fólií. Není pochyb, k čemu ji použili.

Udržuji konverzační tón. „A přišel na ten večírek?“

„Jasně. Byl na jeho počest.“

Jacob odjakživa ignoroval všechna pozvání na narozeninové party, a tak jsem měla radost, když letos oznámil, že půjde k Lukovi na skleničku. Nabídla jsem mu, že jim koupím pár piv a nějaké burgery pro případ, že by dostali později hlad, ale on řekl: „Není třeba, všechno tam je.“ Což znamenalo: Nepleť se do toho.

Proti své vůli jsem se zeptala: „Kdy odešel?“

Luke si přejel dlaní po hlavě. „Nevím. Myslím kolem jedenácté.“

Brzy – zvlášť jestli ten večírek byl na jeho počest.

„Povídal, že se ještě vrátí.“

Pak mi to došlo. Mírně jsem se usmála a zeptala se: „Nejspíš bych se měla podívat do Caziny chaty, že?“

Jeden z mladíků v chatě se ušklíbl a dodal: „Možná se udobřovali.“

Luke přivřel oči a významně se na něj podíval.

Chtěla jsem se ještě na něco zeptat, ale místo toho jsem se rozloučila: „Ahoj, Luku.“

Ahoj? Nikdy neříkám ahoj.

Odcházela jsem s pocitem, že jsem idiot. Jasně, Jacob bude v chatě u Caz! Robert, její otec, je určitě pryč.

Tuším, že Jacob a Caz spolu chodí od začátku léta. Znám Caz odmalička. Vždycky byla velmi hezká – drobná, blonďatá, výrazné zelené oči –, sleduju, jak rozkvétá v sebevědomou krásnou mladou ženu, ale v jejích očích je něco, co nemůžu přehlédnout, náznak vypočítavosti. Na začátku léta jsem na ně narazila. Leželi na dece na břehu moře a poslouchali hudbu. Píseň, kterou oba znali, zněla dost nahlas a Caz začala zpívat. Byla jsem překvapená, když se k ní Jacob přidal. Jejich zpěv byl stále hlasitější a pronikavější, text skoro vykřikovali, kývali hlavami, smáli se v paprscích slunce. Caz vyskočila a deka se stala jevištěm, na němž tančila a zpívala. Jacob vzal mobil a začal ji fotit. Pózovala mu s rukou v bok, smála se, špulila pusu. Jak jsem ji pozorovala, přepadl mě nepříjemný pocit: Neubližuj mému synovi.

Když odcházím od Lukovy chaty, zachytím poznámku jedné z dívek: „Caz byla úplně mimo.“

Zvolním krok a slyším, jak někdo dodává: „Nemusel ji doprovázet. Dělala si legraci.“

Snažím se zachytit zbytek hovoru, ale už se mi to nedaří. Musel Jacob pomoct Caz do její chaty? Byla tak opilá, že ji nechtěl opustit? Líbí se mi představa, že je můj syn odpovědný.

Cazina chata je na nejvzdálenějším cípu poloostrova, poblíž zalesněného výběžku. Cesta z jednoho konce na druhý trvá jen čtvrt hodiny, ale v létě máte dojem, že neuděláte víc než deset kroků, aniž vás některý z majitelů chat pozdraví nebo pozve na drink. Musím projít kolem naší chaty, a tak nahlédnu dovnitř, jestli se mezitím Jacob nevrátil. Nepřekvapuje mě, že je chata stále prázdná.

Zatímco jdu dál, všimnu si Diany, naší sousedky, stojící na verandě. Přesto že je teplý den, má tmavomodrou flísku zapnutou až ke krku. Stojí s rukama v bok a kouká na zátoku, kde její manžel Neil přechází po palubě svého člunu.

„Neil vyráží rybařit?“ zajímám se.

Vrhne na mě dlouhý pohled. „Loď je pomačkaná. Neil zjišťuje rozsah škod.“

„No tohle, co se stalo?“

„Nemám zdání.“

Neil bude pořádně naštvaný. Ta loďka je jeho pýcha a radost. Tráví víc času tím, že ji oprašuje, než rybařením.

Ačkoli Diana a Neil vlastní vedlejší chatu víc než deset let, nikdy jsme se bohužel nesblížili. Nick a Neil si spolu příležitostně dají pivo při nějakém grilování – ale nedovedu si představit, že bychom s Dianou poseděly na verandě u láhve vína. Opravdu nevím, o čem bychom si povídaly.

Zeptám se: „Neviděla jsi náhodou dnes ráno Jacoba?“

Diana na mě pohlédne koutky očí. „Jacoba? Proč? Stalo se něco?“

„Nepřišel včera večer domů,“ vysvětlím a mávnu rukou, jako by o nic nešlo.

Ve způsobu, jak se na mě dívá, je něco zvláštního. „Ne. Neviděla jsem ho.“

„Asi je u své přítelkyně.“

Stále mě pozoruje. „Doufám, že ano.“

Je to podivná poznámka – ale možná ne, když jde o Dianu. Pokračuju v cestě a přitom mě napadne, že kdyby byla Diana přítelkyně, která má doma taky teenagera, vylíčila bych to jako veselou historku: Jacob měl narozeniny a zůstal venku celou noc. Neobtěžoval se poslat textovku, druhý den ráno nezvedal mobil – nic! Propadla jsem panice. A nakonec jsem ho našla – u jeho holky, jak jinak! Dokážu si představit, jak matky otáčejí oči v sloup: No jo, puberťáci.

Mezi přáteli jsem sdílná. Účastním se obvyklých rodičovských lamentací, ale občas přihodím i na druhou misku vah: Jacob pro nás včera uvařil. Boloňské špagety. Sám od sebe. Musela jsem se přinutit, abych nevyzvídala, co dělal.

Jsem opatrná, abych se nedělila o všechno. Například jen já a Nick víme, že si nás zavolal ředitel střední školy, kam Jacob chodil. Šlo o špatnou docházku. Ruce se mi třásly, když jsem odcházela z ředitelny. „Záškoláctví? Kam chodí? Myslíš, že se něco děje?“

Nick mi položil paži kolem ramen, jako to dělával, když jsme byli mladší, a usmál se. „Mám ti připomenout, jak jste se s Islou ulejvaly ze semináře o divadle?“

„To bylo něco jiného. To nebyla škola.“

Nick se usmál ještě víc.

Rovněž jsem přátelům neprozradila, jak si Jacob na jaře zlomil prsty na noze. Nezranil se na skateboardu, ale protože kopal do podlahové lišty v hale, když jsem mu řekla, že je příliš mladý na to, aby jel s kamarády na festival do Glastonbury.

Než dorazím do Caziny chaty, zahlédnu koutkem oka Isaaka. Jde po pláži s očima upřenýma na mne. Skloním hlavu a předstírám, že ho nevidím.

„Sáro!“ zavolá.

Trhnu sebou, když uslyším své jméno – ale neotočím se.

Slyším za sebou jeho rychlé kroky. Polévá mě horko.

„Sáro! Počkej!“ křikne těsně za mými zády.

Musím se otočit, jinak to nejde. „Ach, Isaaku! Neslyšela jsem tě.“ Uklidním se a dodám: „Promiň, nemůžu se zdržovat. Mám schůzku s Jacobem. Jdu pozdě!“

Samozřejmě je to lež, ale když nic jiného, Isaac alespoň zmlkne. Koutkem oka vidím, že váhá. Vypadá rozrušeně, mává rukama. Potom díkybohu přikývne a nechá mě jít.

Cazina a Robertova chata, natřená blankytně modrou barvou, je trochu výš než okolní chaty. Přejedu očima přístav, jestli neuvidím Robertův člun – velký šedý RIB s přehnaně silným motorem (který, podle mě, má zvýšit jeho mužnost!). Dnes tu není, což nejspíš znamená, že tu není ani Robert.

Zavolám na Caz, zatímco stoupám po dřevěných schodech na verandu. Nechci ji překvapit, kdyby byla s Jacobem. Leží schoulená na gauči se sluchátky na uších, oči zavřené. Hladkou pleť má opálenou do sněda, vlasy, odbarvené do platinové blond, jsou rozcuchané. Mrknu za ni, pátrám, zda tu můj syn nezanechal nějakou stopu. Možná to není dlouho, co odešel, za nějakým kamarádem nebo na procházku do lesa. Otočím se a chystám se odejít, když Caz najednou otevře oči. Posadí se, vylekaná, odhodí sluchátka. Na tváři, na níž ležela, má červenou skvrnu a všimnu si mírně skelného pohledu.

„Promiň, přišla jsem se podívat, jestli…“

„Zrovna… jdu ven.“

„Ven?“

„Na schůzku s kamarádkou.“ Caz si pohrává s vlasy.

Postávám ve dveřích a nehodlám odejít.

„Ale můžu se ještě minutku zdržet.“

Vejdu do chaty a klesnu na pohovku proti ní. Všimnu si dřevěného obložení v krémové barvě, drahých proužkovaných tmavomodrých žaluzií, starožitného barometru nad umyvadlem. Cazina matka vyzdobila chatu, než opustila Roberta se šéfem cestovní kanceláře, kterou vlastnila. Nebyla jsem v jejich chatě od chvíle, kdy odešla, a vzpomínám si, jak klidný je pohled na přístav; jen loďky plující po mořské hladině a v dálce rackové, kteří se snaží ulovit něco k snědku. A přesto ráda chodím po břehu a užívám si pohled na zapadající slunce. Ale nejraději mám pohled na moře, divoké a nechráněné.

„Dáš si nějaký drink?“ řekne Caz. Snaží se, aby to znělo srdečně.

„Díky, ne. Jen jsem šla kolem. Chci najít Jacoba. Zdá se, že tu není.“

„Ne.“

„Ale byl tu v noci, viď?“

Zavrtí hlavou. „Ne.“

Zní to jasně a přesvědčivě. To slovo mi dopadne na prsa jako kámen, zmocní se mě panika. Tak kde byl?

Podívám se na Caz pozorněji a uvažuju, zda mi říká pravdu. Sedí na konci pohovky, jako by chtěla vyskočit – a zmizet. Možná si myslí, že bych byla naštvaná, kdyby přiznala, že u ní Jacob strávil noc. Sáhne si na levý lalůček a pohrává si s náušnicí ve tvaru mořského koníka. Pozoruji, jak ji lehounce obrací v prstech, jako by to byl korálek v růženci. Potom si ji sundá. Totéž udělá s druhou náušnicí. Obě odloží na hromádku časopisů Coast, které má úhledně srovnané na rustikálním stolku, u nějž sedíme.

Mám silné nutkání sáhnout po těch náušnicích, cítit hřejivou tíhu stříbra ve své dlani. Ale soustředím se na Caz a zeptám se: „Víš, kde je?“

„Ne. Nevím.“

„Ale vidělas ho na včerejší party?“

„Jo, chvíli.“

„Slyšela jsem, že jste odešli společně.“

Zrudne jí krk. „No jo, to je pravda. Šli jsme spolu.“

„A Jacob tady nezůstal?“

„Ne,“ odpoví upjatě.

„Kde byl přes noc?“

Povzdychne si, popuzeně. „Hele, šli jsme po pláži. Zastavili jsme se u té skály poblíž vaší chaty a chvíli jsme si povídali. Potom jsem zamířila sem. To je všechno.“

„Měl v plánu vrátit se na ten večírek?“

„Možná. Nevím.“

Vybavím si rozhovor v Lukově chatě – Caz byla „úplně mimo“ a Jacob „ji musel doprovodit“.

„Hádali jste se?“

Představím si, jak Caz stojí v blízkosti nějakého kluka z té party a hledí na něj skrz dlouhé řasy, zatímco Jacob čeká u chaty a pozoruje ji.

Asi jsem to přehnala, protože Caz vytrčí bradu a vrhne na mě zlostný pohled. „Jacob včera večer neměl zrovna skvostnou náladu.“ Odmlčí se. „Ale to určitě víš.“

Zdánlivě nevinná odpověď v sobě skrývá jasné obvinění. Tváře mi začnou hořet. Zajímalo by mě, co přesně jí Jacob řekl.

Zdá se, že jízlivá poznámka Caz uklidnila. Má navrch. Uvolní nohy a postaví se. Na stolku je prázdná sklenice, vezme ji a zamíří ke dřezu. „Jestli uvidím Jacoba, řeknu mu, že ho hledáš.“

Chystám se zvednout, ale můj pohled se opět zastaví u těch stříbrných náušnic, které leží přede mnou.

Zatímco Caz točí vodu do láhve, stojím tam a prsty přejíždím po náušnicích. Říkám si, že se jen dívám. Chci je vidět zblízka. Znovu se jich dotknu. Ale potom se nedokážu ovládnout a mé prsty se sevřou kolem náušnic.

Cítím na prsou nával energie, polije mě horko.

Caz se otočí a hledí na mě.

Naše oči se setkají, usmívá se. Pak s tlukoucím srdcem odejdu.

4.

Isla

Mé myšlenky procházejí události tohoto léta, probírají se jimi v hlavě jako sbírkou kamínků, které chci uspořádat. Chci pochopit, proč jsem tady. Jak se to všechno stalo. Proč se mezi mnou a Sárou všechno pokazilo.

Večerní běh pod zlověstně zataženým nebem; láhev vína vypitá společně v nesprávné chatě; pichlavá poznámka vyslovená na verandě Sářiny chaty; fotografie sundaná ze zdi. Vedlo něco z toho k tomuhle?

Začalo se to rozpadat dřív než během letošního léta – první nitka se uvolnila už před léty. Toulám se minulostí, hlubokým pískem a pod zataženým nebem plným soli, zastavím se. Ke břehu připlouvá loď jen s jedním chlapcem na palubě – ne se dvěma.

Teď. To je ten okamžik.

Asi je to nevyhnutelné, neboť jak se po něčem takovém můžeš vzpamatovat, navázat na staré přátelství?

A přece byly doby, kdy pro mě Sára byla vším. Kdy byla mou rodinou. Tenkrát jsem si myslela, že nás nic nemůže rozdělit.

Léto 1997

Kolena jsem tiskla na kovový rám matčiny nemocniční postele, mé ruce svíraly její. Byla jsem vyděšená: vyděšená pachem rozkladu v tom hustém, nehybném vzduchu; vyděšená křehkostí matčiných kostnatých prstů, které kdysi zdobily stříbrné prsteny; vyděšená průhlednými očními víčky, jež se dva dny nepohnuly; vyděšená slabým sípáním jejího dechu, který se prodíral matčiným tělem jako vlna přelévající se přes skaliska. Chtěla jsem odtáhnout ruce a přitisknout si je na uši. Chtěla jsem utéct. Chtěla jsem být kdekoli, jen ne v malém prostoru odděleném závěsy, v nemocničním pokoji charitativního spolku Macmillan, kde jsem se dívala na umírající matku.

Nevěřila jsem tomu. Nebyla jsem připravená.

Náš společný život, to byly večerní procházky po lese za naším bungalovem. Čtení knih u krbu – já jsem ležela na vyrudlé předložce, matka seděla v dubovém houpacím křesle. Byl to sběr bezových květů, z nichž jsme připravovaly hustý sladký sirup, který jsme ukládaly ve skleněných láhvích do spíže. Lidé, přicházející do domu na hodiny reiki a reflexní terapie. Vůně levandule a šípků a pomerančovníkových květů. Byl to zvuk smíchu.

Rakovina je zlomyslný zloděj. Během čtyř měsíců ukradla téměř vše, co moje matka měla: její energii, písně, které zpívala, svižnou chůzi. Sledovala jsem, jak chátrá, až z ní zbyl jen stín. Věděla jsem, že ten zloděj stále nemá dost, že jí vezme všechno, ale seděla jsem tam, držela jsem se matky ze všech sil a nechtěla jsem, aby odešla.

Pevně jsem jí tiskla ruku a tiše jsem prosila: Je mi devatenáct. Neopouštěj mě, maminko. Prosím…

Ale ona mě opustila.

Unikla, přestože jsem se jí tak pevně držela.

Sestra s černými, krátce střiženými vlasy, která měla noční službu, nepatrně zatáhla závěs kolem postele. Snad se naučila vyčíst smrt z tváří živých nebo z lékařských přístrojů, jež se náhle odmlčely, či z ticha, které nastalo. Tiše přešla po linoleu na podlaze a opatrně mi položila ruku na rameno. „Bude to dobré, děvenko. Ty to překonáš.“

Nepohnula jsem se. Nepromluvila jsem. Nechtěla jsem maminku pustit.

Měla jsem zavřené oči a tiskla matčinu ruku čím dál silněji, ale cítila jsem, že její prsty v mé dlani chladnou.

Odpoledne, v den, kdy se konal pohřeb, jsem stála v hale a pozorovala lidi, kteří přešlapovali na našich kobercích, osahávali naše sklenice, zanechávali v našem domě pach parfému a vody po holení – a stírali tak poslední matčiny stopy.

Protáhla jsem se do kuchyně, vyhnula se hloučku matčiných přítelkyň z jógy, hledala jsem Sáru. Spala se mnou každou noc v bungalovu od chvíle, kdy matka zemřela; vynesly jsme z pokoje hromadu přikrývek, usadily se na plesnivé zahradní houpačce, pokuřovaly jsme a povídaly si. Neměla jsem sourozence, s nimiž bych mohla truchlit, a otec – skotský kuchař, který se s matkou seznámil spíš jen náhodou – nikdy nebyl pevnou součástí mého života. Zůstala mi jen Sára, byla mi vším. Měla mou maminku moc ráda. Zkoušela si s námi paruky, šaškovala v nich před zrcadlem v obchodě; elegantně halila matčin krk do barevných šátků, aby zakryla boule, které se jí tam objevily; před prohlídkami v nemocnici jí roztírala na tváře zdravíčko. Máma jí říkala „Sára Sluníčková“.

Zahlédla jsem ji na druhém konci místnosti, nesla tác s nápoji, usmívala se, děkovala lidem za to, že přišli – dělala věci, které já dělat nedokázala. Když si mě všimla, poklepala na kapsu od kalhot, v níž se rýsoval hranatý tvar krabičky s cigaretami. Kývla hlavou k zahradě. Jdeme si ven zakouřit. Přesně tohle jsem potřebovala. Stáhneme stříšku houpačky, zapálíme si, skloníme k sobě hlavy a zapomeneme na celý svět.

Právě když jsem vyrazila přes obývací pokoj, nějaký robustní chlapík s bílou kšticí se svalil do matčina křesla. Dubové dřevo protestovalo pod tíhou jeho těla. Houpal se sem a tam, křeslo naráželo do zdi. Zvedl ruku k ústům a ukazováčkem se snažil odstranit zbytky jídla ze zubů. Odhalil přitom tučný růžový jazyk. Olízl si prst a pak jím poklepal na naleštěné opěradlo houpacího křesla. Na dřevě zůstala šmouha od slin.

Hněv mě pálil v krku, když jsem vykřikla: „Ne!“

Místnost okamžitě ztichla. Všichni se otočili mým směrem.

„To je křeslo mé maminky. Vstaňte!“

Šedovlasý muž vypadal vyděšeně. Svraštil čelo, poklesla mu brada. Nejistě se postavil a omlouval se. Očima těkal po pokoji, jako by hledal pomoc.

Někdo mě objal. S tlukoucím srdcem jsem se otočila a uviděla Sáru. Na vysokém bledém čele se jí zračily obavy. „Islo?“

Cítila jsem svíravou bolest na prsou. „Já… jen… musím pryč.“

„Dobrá,“ řekla. „Dobrá.“

Otočila jsem se na patě, přešla přes obývací pokoj a vyrazila zadními dveřmi ven. Ovanul mě chladný vzduch, uháněla jsem s hlavou skloněnou, červené tenisky se míhaly po vlhkém chodníku v rytmu tlukoucího srdce.

O něco později jsem se ocitla v přístavišti, šaty se mi krabatily na zádech, sotva jsem popadala dech. Držela jsem se kovového zábradlí, vdechovala slaný vzduch.

Na vzdáleném písčitém výběžku stály chaty. Jejich pastelové barvy se odrážely od šedého, zamračeného nebe. Když dorazil přívoz, nepomyslela jsem na hosty, které jsem zanechala u nás doma, ani na Sáru; zkrátka jsem nastoupila.

Za několik minut jsem stála na břehu temného, neklidného moře. Po tváři mi stékaly slzy, kapaly z brady do výstřihu. Neměla jsem kabát ani vestu, cítila jsem, jak mi chlad proniká do morku kostí. Vzlykajíc jsem zkřížila paže na prsou, jako bych chtěla sama sebe obejmout. Když začaly padat první kapky deště, zůstala jsem stát v domnění, že to vydržím – odolám chladu, dešti, žal mě pálil v těle jako oheň –, ale po několika minutách tenhle smutně romantický nápad zmizel a já se běžela schovat pod šikmou dřevěnou střechu jakési plážové chaty.

Ukrytá před deštěm jsem si všimla inzerátu připevněného k oknu. Modrým inkoustem tam bylo napsáno: Plážová chata na prodej.

Couvla jsem, abych si chatu prohlédla. Kdysi byla natřená jasně modrou barvou, ale nátěr se během let začal loupat. Dřevo místy začínalo trouchnivět a veranda, na níž jsem stála, v rozích chytala plíseň. Dlouhé výhonky trávy dorazily až pod prkna.

V žaluziích byla malá mezera. Přitiskla jsem obličej k vlhkému sklu a podívala se dovnitř. V přítmí, které uvnitř panovalo, jsem uviděla plážová lehátka, gril a větrolam, všechno naházené na sebe ve velmi malém prostoru. Na pohovce s vyrudlým potahem ležela hromada barevných polštářků. Nad ní visela polička z naplaveného dřeva, kde po bývalých majitelích zbyly jen dvě skvrny zaschlého vosku. V zadní části chaty byla malá kuchyň, kde stál starý plynový sporák se dvěma hořáky. Na zdi visela polička s kořením a na skobách pod ní spousta hrnečků. Směsice barev a vzorů mi připomněla bungalov mé matky – chtěla jsem tu chatu mít.

Chtěla jsem ji víc než cokoli v životě.

Jako bych to viděla: ta chata bude mé útočiště; místo, kde se dám dohromady; místo, kde budu pozorovat, jak se na horizontu mění počasí, a získám nové vzpomínky.

Stála jsem na verandě té staré chaty, v uších mi hučelo moře, kůži chladil svěží slaný vzduch, písečná pláž mě obklopovala ze všech stran, pevně mě svírala.

Byla jsem si tehdy jistá, že koupě plážové chaty je správné rozhodnutí. Použila jsem peníze z prodeje matčina bungalovu, ačkoli mi všichni říkali, že jsem blázen. Vlož dědictví do nějaké solidní nemovitosti – ne do boudy na pláži! Ale bylo mi devatenáct. Nechtěla jsem hypoteční splátky, daně z nemovitosti, odpovědnost. Chtěla jsem moře. Prostor. Chtěla jsem něco pro sebe.

Léto budu trávit v chatě na pláži. Na zimu si seženu nějaký levný podnájem, bývá jich dostatek.

Byl to plán. To nejlepší, co jsem mohla udělat.

„Jdi do toho!“ řekla mi Sára, zatímco jsme seděly na podlaze v matčině bungalovu a jedly čínu donesenou ze stánku. Kolem nás ležely krabice s označením různých charitativních obchodů. „Máma by ti asi řekla totéž, viď?“

Přikývla jsem, protože měla pravdu.

Pamatuju si, jak Sára odložila talíř, objala mě kolem ramen a přitáhla si mě blíž. „Ta chata na pláži bude skvělý začátek, Islo. Všechno změní.“

Sára měla pravdu i v tomhle.

5.

Sára

Den první, 18:00

Naliju si velkou sklenici vína aupíjím, zatímco sleduju hodiny na stěně. Jsem vchatě sama atikot hodin to ticho umocňuje. Po Jacobovi ani stopa. Panika sílí jako neodbytný host, kterého se nelze zbavit.

Na mobilu pípne zpráva. Sáhnu po něm, ťuknu na displej – ale je to jen textovka od jedné přítelkyně ohledně jejích čtyřicátin. Nedočtu zprávu do konce. Místo toho projdu seznam volaných čísel azjistím, že jsem dnes Jacobovi volala dvanáctkrát – apokaždé jsem se dočkala jen automatické odpovědi, že nemůžu být spojena.

Hodím do sebe víno analiju si další sklenici. Napomenu se, že musím pít trochu pomaleji.

Celý den doufám, že se Jacob každou chvíli ukáže – ale už je šest odpoledne. Snažím se dýchat pomalu, ale strach ve mně stále narůstá, když si uvědomím, že jsem Jacoba neviděla ani neslyšela skoro čtyřiadvacet hodin. Nezůstal po večírku vLukově chatě, anebyl ani uCaz. Anení možné, že by se vrátil do našeho domu, na léto jsme ho pronajali. Tak kde zatraceně je?

Mou pozornost přitáhne nějaký pohyb na břehu. Přimhouřím oči azaostřím pohled. Poznávám ten dlouhý, lehký krok, zakulacená záda. Isaac. Musí cítit, že se na něj dívám, protože zaváhá, otočí se azahledí se mým směrem. Je moc daleko, tak nemůžu zjistit, jak se tváří, ale vím, že mě pozoruje. Pozoruje naši chatu.

Polknu aodvrátím se.

Chvilku počkám apak zvednu mobil avolám Nickovi.

Když se ohlásí, je vpozadí slyšet hluk. Předpokládám, že sedí vautě amá stažená okénka.

„Řídíš?“

„Ano. Právě jsem vyjel zBristolu.“

Slyším, jak se okénka zavírají. „Trvalo to tak dlouho?“

„No jo,“ řekne, ale zjeho hlasu není znát, zda pohovor dopadl dobře, nebo ne.

Představím si ho vkošili akravatě, sako hozené na zadním sedadle. Rozepnutý knoflíček ukrku, vyhrnuté rukávy. Zaparkuje upřístavu apočká na přívoz. Má rád to neobvyklé večerní dojíždění zpráce, tvrdí, že ho uklidňuje – pomáhá mu setřást ze sebe nápor celého dne. Když jej vidím kráčet po pláži vkošili akravatě – zatímco všichni ostatní mají vietnamky abavlněné šortky – jsem pyšná, že patří ke mně.

Na tři letní měsíce vždycky pronajmeme náš dům apřestěhujeme se do chaty na pláži. Jezdívali jsme sem atam, ale posledních pár let zůstáváme přes léto výhradně na písečném poloostrově. Dá to spoustu práce uklidit vdomě skříně apříborníky azamknout majetek do garáže. Jacob si myslí, že to děláme kvůli tomu, abychom mohli strávit víc času na pláži, ale pravda je taková, že potřebujeme peníze.

Vím, že Nick očekává, že se zeptám, jak dopadlo výběrové řízení, ale já mu nejdříve ze všeho musím povědět oJacobovi. „Hele, pravděpodobně onic nejde, ale od včerejšího večera jsem neviděla Jacoba.“ Má slova znějí úsečněji, než jsem měla vúmyslu.

Nick mi stále říká, abych Jacobovi dopřála více prostoru. Nikdy nepoužívá slovo „dusivý“, ale cítím, že ho má na jazyku. „Od včerejšího večera?“ Jeho odpověď je strohá. „Aha, akde je?“

„Šel kLukovi do chaty na drink – ale nezůstal tam. Mluvila jsem sCaz, ale ta tvrdí, že uní taky nezůstal. Nemám ponětí, kde je.“

„Divné.“

„Já vím.“

Pootočila jsem hlavu.