Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Volker Koop

Martin Bormann
Hitlerův vykonavatel

Přeložil PhDr. Lubomír Košnar, CSc.

Vydala Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6617. publikaci

Odpovědný redaktor Aleš Kysela
Obálka, grafická úprava a sazba Vojtěch Kočí
Cover Photo © allphoto.cz
Počet stran 288
První vydání, Praha 2017

Martin Bormann. Hitlers Vollstrecker
© 2012 by Böhlau Verlag GmbH & Cie, Wien Köln Weimar

© Grada Publishing, a. s., 2017

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

ISBN 978-80-271-9822-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-9821-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-5824-4 (print)

PŘEDMLUVA

Martin Bormann byl nepochybně jedním z nejdůležitějších představitelů nacionálněsocialistického režimu. Je nápadné, že jeho osobní moc jako „čísla 2“ po Hitlerovi vzrůstala úměrně tomu, jak se Třetí říše blížila svému konci.

Bormann sice nepatřil k Hitlerovým „spolubojovníkům“ a k NSDAP se také přidal teprve poměrně pozdě, dokázal se však ve straně výrazně profilovat, například prostřednictvím „podpůrné akce německého průmyslu pro Adolfa Hitlera“, kterou inicioval v r. 1933. Z dobrovolných finančních příspěvků německých průmyslníků vznikl významný fond, z něhož nechával posílat peníze předním funkcionářům NSDAP.

Jako správce Obersalzbergu u Berchtesgadenu, od r. 1933 místa Hitlerových prázdninových pobytů, které bylo po r. 1933 vybudováno jako druhé vládní sídlo vedle Berlína, pobýval Bormann neustále v Hitlerově bezprostřední blízkosti a dělal se nepostradatelným. Pod jeho vedením byla podle Hitlerových plánů původní prostá usedlost přetvořena v reprezentativní sídlo. Své domy tam sice měli i jiní nacističtí pohlaváři, je ale příznačné, že Bormann mohl ze svého domu na všechny ostatní doslova shlížet.

Když se Martin Bormann stal vedoucím štábu vůdcova náměstka Rudolfa Hesse, vůbec se nedalo předvídat, že by se jednou stal nejmocnějším mužem nacistického režimu po Hitlerovi. V Hessově administrativě sice postupně získával rozhodující úlohu, avšak teprve potom, co Rudolf Hess odletěl 10. května 1941 do Skotska v naivní víře, že může pohnout Brity k vystoupení z války, nastal v Bormannově životě rozhodující obrat – vzdor všem svým konkurentům a protivníkům vystoupil na nejvyšší příčky stranické hierarchie. Večer po Hessově odletu prý Bormann uspořádal ve svém domě v Obersalzbergu večírek, jako kdyby tuto událost musel osobně oslavit.1

Podat Bormannův výstižný obraz není snadné. Nepsal si deníky, nepronášel projevy jako například ministr propagandy Goebbels. Zanechal po sobě hlavně nesčetná nařízení, pokyny a oběžníky, které zhotovoval den ze dne. Pokud jde o profil Bormannovy osobnosti, více se najde v dokumentech jeho politických protivníků – a těch bylo mnoho – než ve fondech stranické kanceláře NSDAP. Materiály úřadů Alfreda Rosenberga, Roberta Leye, Hanse Heinricha Lammerse nebo Heinricha Himmlera a srovnatelných nacistických politiků tvořily při vzniku této knihy důležitý základ.

Dalším pramenem k rozluštění Bormannovy osobnosti je korespondence s jeho ženou Gerdou, která přinejmenším zčásti zpochybňuje dosavadní názory na vůdcova tajemníka. Jestliže v textech svých nařízení a v dokumentech nacistických souputníků Bormann vystupuje jako bezohledný představitel moci, v dopisech se setkáváme s milujícím, zřejmě stále ještě zamilovaným manželem a otcem, který vůbec nezapadá do obrazu jinak tak bezcitného šéfa Hitlerovy kanceláře. François GenoudI, do jehož majetku se dopisy dostaly, šokoval čtenáře v předmluvě k jejich vydání v r. 1954 přiznáním, že při jejich čtení pociťoval k Bormannovi určitou sympatii. Toto Genoudovo vyjádření nemusí však udivovat, byl to přece zapálený stoupenec nacionálního socialismu, který od rodin a správců pozůstalostí smluvně získal práva k využití textů Hitlera, Goebbelse a Bormanna. Zatímco někteří historikové zpochybňují autenticitu Bormannem diktovaných záznamů o hovorech s Hitlerem, v případě Bormannovy korespondence tomu tak není. Je-li tedy, a zřejmě s tím můžeme počítat, korespondence mezi Martinem a Gerdou Bormannovými autentická, lze z toho usuzovat, že Bormann byl v podstatě osamělý člověk. Nasvědčuje tomu téměř každý z jeho mnoha dopisů, uveřejněných bohužel jen v angličtině.

Je možné, že výkon moci pro něj znamenal kompenzaci jeho značně omezeného soukromého života. Bormann chtěl moc a užíval ji, aby uplatňoval své osobní antipatie a aby například vedl svůj boj proti církvím. Cenu za jeho úsilí o moc platili lidé v Německu a v zemích Německem okupovaných a ovládaných – proto by soucit, nebo dokonce sympatie ve vztahu k Bormannovi vůbec nebyly na místě. Byl Hitlerovým alter egem a jeho vykonavatelem, nejenom spjat s nelidskou politikou nacionálního socialismu, ale sám působil jako její spiritus rector. Byl tajemstvím zahalenou postavou – v životě, a zvláště po své smrti. Je cílem této publikace vnést trochu světla do temné kapitoly německých dějin, která je neoddělitelně spojena s Bormannovým jménem.

IFrançois Genoud (1915–1996), švýcarský bankéř a hlavní finančník Třetí říše, správce tajných fondů nacistů ve švýcarských bankách, které nacisté nahromadili z ukradeného židovského majetku, jenž nacistickou diasporu financoval i po válce. Platil právníky mj. Adolfu Eichmannovi a Klausi Barbiemu. (pozn. red)

HITLERŮV VYKONAVATEL

Začátky v NSDAP

Martin Bormann se narodil 17. června 1900 v Halberstadtu do typických maloburžoazních poměrů, což mohlo jeho pozdější dráhu podstatně ovlivnit. Při jemu vlastní ctižádosti vyvážil svůj původ nanejvýš pozoruhodnou stranickou kariérou v NSDAP. Jeho otec Theodor, vrchní poštovní asistent a bývalý vojenský hudebník, se po smrti své první ženy Luisy, s níž měl dvě děti – Elsu a Waltera –, oženil v roce 1898 s Antonií Bernardinou Mennongovou. Z tohoto manželství se narodili tři synové, z nichž přežili jen Martin a Albert, kteří pak oba měli vstoupit do Hitlerových služeb. Otec zemřel již v roce 1903, Martin a Albert se tak stali v raném věku polovičními sirotky. Matka Antonie se pak provdala za dobře postaveného bankovního úředníka Alberta Vollborna.

Vzhledem k poblouzněnému důrazu na rasu a předky, rozšířenému ve Třetí říši, považoval Bormann za důležité, stejně jako všichni vedoucí představitelé režimu, aby se ozdobil daleko nazpět sahající galerií předků. Badatelé Himmlerova rasového úřadu v organizaci SS dostali proto úkol prokázat takovýto původ, což je zaměstnávalo ještě tehdy, když se Třetí říše chýlila ke svému konci. Státní tajemník Gerhard Klopfer, který v Bormannově stranické kanceláři po léta zpracovával „rasové otázky“, psal 27. června 1944 šéfovi Himmlerova osobního štábu, standartenführerovi SS Rudolfu Brandtovi: „Pan říšský vedoucí Bormann mluvil počátkem června s říšským vůdcem SS o svém rodokmenu a obzvlášť o tom, že další sledování rodokmenu ve Francii dosud nebylo možné. Říšský vůdce SS poukázal na své pracoviště, které právě ve věci potomků hugenotů vykazuje vynikající výsledky, a požádal o zaslání rodokmenu, aby bylo možno pokročit dále. Jde tady o rodinu Men(n)enových, většinou psanou jako Mennongovi. Výtah z rodokmenu je v příloze.“1 Od Brandta pak obdržel někdejší šéf Hlavního rasového a osídlovacího úřadu gruppenführer SS Harald Turner dne 14. července 1944 následující dopis: „V příloze Vám zasílám výtah z rodokmenu říšského vedoucího Bormanna. Říšský vůdce SS přislíbil říšskému vedoucímu Bormannovi, pokud to bude možné, dále pokračovat ve výzkumu.“2 Přes veškerou snahu se však zřejmě nepodařilo dopomoci Bormannovi ke galerii předků, jak si ji přál. Bormann by přitom velmi rád vedl svůj rodokmen z matčiny strany od hugenotů. Ve smyslu nacionálněsocialistických norimberských zákonů byli „německé nebo druhově příbuzné krve“.3 Mimoto se „rasovým posudkem“ hugenotů zjistilo, že „představovali obzvlášť pozitivní výběr nejlepší germánské krve“. Hledání možných předků prostřednictvím Úřadu SS pro otázky rodokmenů („Ahnentafelamt“) ve Francii zůstalo bez výsledku a jeho pokračování po invazi Spojenců bylo tak jako tak problematické či zcela nemožné. Bormann tak sdílel „osud“ téměř všech nacistických vedoucích osobností: „hodnotná krev“ v nacionálněsocialistickém smyslu v jeho žilách neproudila.

Avšak zpět k Bormannovu životopisu: v Eisenachu a Výmaru navštěvoval reálku a reálné gymnázium. S ukončeným nižším středoškolským vzděláním narukoval v červnu 1918 k 55. polnímu dělostřeleckému pluku v Naumburgu na Sále, měl však štěstí, že již nebyl poslán na frontu a nemusel bojovat ve válce. V březnu 1919 byl v hodnosti kanonýra propuštěn, odešel jako zemědělský elév do Meklenburska a dostal se tam na panský statek von Treuenfelsů v dnešním okrese Parchim. V ostře antisemitském „Svazu proti povýšenectví židovstva“ upevnil Bormann svůj drsný obraz světa, podle něhož byli Židé vinni porážkou Německa v první světové válce. K tomuto svazu ostatně patřil také pozdější nacistický šéfideolog Alfred Rosenberg, s nímž Bormanna poutalo po celý život hluboké nepřátelství. Stal se úsekovým vedoucím Německé nacionální svobodné strany (Deutschvölkische Freiheitspartei, DFP), krycí organizace NSDAP, v okrsku Herzberg a v roce 1923 se dostal poprvé do konfliktu se zákonem. Pro hospodářský trestný čin byl odsouzen k pokutě 30 000 marek.

Herzberg hrál v jeho dalším životě důležitou roli, protože se tam připojil k bývalému a v ilegalitě nadále existujícímu „freikorpsuII Roßbach“. Přívrženci nadporučíka z první světové války Gerharda Roßbacha se po zákazu freikorpsu do značné míry skryli v prostředí meklenburského zemědělství. K Bormannovým souputníkům tehdy patřil Kurt Daluege, pozdější pověstný šéf Hitlerovy pořádkové policie, i někteří další budoucí vůdcové SS a SA, jako byl také například Rudolf Höß, od května 1940 do listopadu 1943 velitel koncentračního tábora Osvětim. V roce 1923 se Bormann spolu s Hößem zúčastnil zavraždění bývalého učitele základní školy Waltera Kadowa, který měl francouzským okupačním úřadům vyzradit Alberta Lea Schlagetera. Pro svoji účast na bombových útocích v boji proti obsazení Porúří byl Schlageter odsouzen francouzským vojenským soudem k smrti a v roce 1923 popraven. Za zavraždění Kadowa byl Höß odsouzen k deseti letům a Bormann 14. května 1924 k jednomu roku vězení.

Bormann se zřejmě nechal inspirovat Hitlerem a heroizací jeho věznění v Landsbergu k tomu, aby glorifikoval svůj – jakkoli krátký – pobyt ve vězení. V listu Völkischer Beobachter rozvláčně popisoval svůj úděl „vězněného člena fémyIII“ a mučedníka „hnutí“. „V žalářích republiky“ nadepsal Bormann v srpnu 1929 svůj pamflet, z něhož pocházejí následující ukázky:

„Zákon na ochranu republiky“4 padl a kvůli tomu pan Severing5, nejhorlivější ochránce útvaru, který se dnes vcelku zvráceně nazývá republika a stát, třesa se zlostí prohlásil, že bude hledat jiné prostředky a cesty, aby zákon na ochranu republiky nahradil. Je to k smíchu! Jako by nás a naše vůdce mohly nějaké vězeňské tresty odvrátit od toho, abychom říkali pravdu a plnili naši povinnost bojovat za lepší budoucnost našeho národa. My, kteří jsme po osvobození kapitána Ehrhardta6 seděli ve vězení v Lipsku, jsme zažili asi ten nejztřeštěnější a na šikanu nejbohatší vězeňský pobyt, jaký se tato „republika“ odvážila svým poddaným poskytnout.

Bormann se považoval za „fémového vězně“, pro nějž platila „píseň zavrženého“:

„Německo, Německo, ach, se srdcem žalu plným bídu tvou a hanbu vidím; okovy snášej, pacholků kvas, jen když nám kyne Třetí říše jas.“ Tak myslí a cítí vězněný muž fémy, a to je výsledek jeho takzvaných soudců státního soudního dvora k ochraně této republiky při naší „výchově“. Věznění nás nezdrtilo, nýbrž zocelilo, nevychovalo nás k lásce k této takzvané republice a jejím nositelům, ale prohloubilo naši lásku k našemu národu a zároveň nenávist vůči všem těm, kteří myslí, že mohou s tímto národem hanebně zacházet. (…) My staří fémoví vězňové kašleme na osobní blahobyt a osobní výhody. Dostatečně a v plném rozsahu jsme poznali pokračující podvod, páchaný na našich soukmenovcích marxistickými i takzvanými občanskými stranami. A tento poznatek nás prostě nenechává dospět k sytému poklidu laxního bařtipánského dělníka a šosáka, ale podněcuje nás k neutuchajícímu boji za náš národ proti jeho škůdcům a nepřátelům. Je proto samozřejmost, že v tomto boji za náš národ stojíme při onom muži, kterého všichni zrádci národa nejvíc nenávidí, že my v SA stojíme věrně až do smrti za oním mužem, který díky svým vynikajícím schopnostem a vůdcovským vlastnostem sám dokáže přivést náš národ opět ke slunci, ke svobodě, za naším Adolfem Hitlerem.7

Po propuštění z vazby nalezl Bormann svou politickou vlast ve Výmaru v nacionálněsocialistickém branném spolku Frontová zástava, který vedl Ernst Röhm a který byl shromaždištěm členů podobných zakázaných pravicově extremistických spolků. To, že se Bormann v případě Roßbacha a Röhma připojil zrovna k mužům, kteří pak byli Hitlerem pronásledováni a jako Röhm zavražděni, však jeho stranické kariéře neuškodilo, což je pozoruhodné.

Vstup do NSDAP roku 1927 a ustanovení župním jednatelem v Durynsku v roce následujícím byly pro Bormanna téměř nutností, v občanském životě by se bez profese jen těžko uplatnil. V říjnu 1928 převzal v mnichovském stranickém ústředí „SA – pojišťovnu“, která byla pod jeho vedením od srpna 1930 jako podpůrná pokladna NSDAP podstatně rozšířena.

Kapitán Franz Salomon von Pfeffer jej 15. listopadu povolal do štábu nejvyššího velení SA, odkud ale v roce 1930 opět odešel. Následně se stal Bormann jednatelem a pokladníkem Nacionálněsocialistického automobilového sboru (NSAK), který byl roku 1931 přejmenován na Nacionálněsocialistický motoristický sbor (NSKK). Z podpůrné pokladny NSDAP byly podporovány rodiny členů strany, kteří byli při pouličních bitkách za převzetí moci nacionálními socialisty zraněni nebo usmrceni. Mimoto využíval Bormann tuto pokladnu k financování samotné strany. Právě pro tuto činnost mu Hitler prokazoval zvláštní přízeň.

V hledáčku policie se znovu ocitl v roce 1931. Mnichovská policie bezvýsledně prohledala 18. září 1931 jeho byt ve snaze najít politické texty.8

Bormannova dráha v NSDAP byla mezitím předznamenána: Rozkazem vůdce č. 6 z 18. prosince 1931 dostal Bormann, který teď patřil k vedení Hitlerovy kanceláře (SA), hodnost sturmführera9 a v listu Bayerische Staatszeitung se ve vydání ze 6. a 7. srpna 1933 objevilo oznámení: „Na žádost říšského místodržitele v Bavorsku generála rytíře von Eppa převzal říšský organizační vedoucí Philipp Bouhler úkoly pověřence říšského místodržitele v politických záležitostech NSDAP v Bavorsku a jmenoval Bormanna svým zástupcem.“10 Nechť je tu dovoleno poznamenat, že se raným Bormannovým souputníkům tato známost později nevyplatila. Naopak vůči Rosenbergovi, Bouhlerovi a mnoha dalším se Bormann stavěl s neskrývaným nepřátelstvím – možná proto, že jej v dřívějších dobách poznali v podřízeném postavení.

Posun v kariéře

Mezitím se Bormann v srpnu 1929 oženil a zajistil tím svou stranickou kariéru. Jeho žena Gerda Buchová, narozená roku 1909, byla totiž dcerou bývalého císařského kapitána Waltera Bucha, který mezitím povýšil na nejvyššího stranického soudce NSDAP. Svědky na svatbě byli Adolf Hitler a Rudolf Hess.

Mnozí o Bormannovi soudili, že si Gerdu vzal jen z dychtivosti po kariéře. Je to možné, ale ironie osudu chtěla tomu, že Bormann svého tchána ve stranické kariéře brzy předběhl a rozsudky stranického soudce nabyly účinnosti až tehdy, když je zeť potvrdil. V nařízení z 21. listopadu 1942 totiž Hitler stanovil, že rozsudky nejvyššího stranického soudu se stanou pravomocnými tehdy, až je potvrdí vedoucí kanceláře strany. Stranickým organizacím to musel 2. února 1944 připomenout.11

V roce 1933 vstoupil Bormann na vlastní přání do úřadu vůdcova zástupce (Rudolfa Hesse, pozn. překl.) a v říjnu téhož roku se stal říšským vedoucím. Tehdy bylo osmnáct takzvaných říšských vedoucích, kteří byli ve straně podřízeni buď jen Hitlerovi, nebo jeho zástupci. Tvořili říšské vedení se sídlem nejprve v takzvaném Hnědém domě v Mnichově. V NSDAP, do níž Bormann vstoupil roku 1927 pod členským číslem 60 508, se nejprve musel prosadit vůči Hitlerovu adjutantovi, kapitánovi mimo službu Fritzi Wiedemannovi, který se k Bormannovi choval způsobem, jaký se tomuto člověku moci nemohl líbit.

Wiedemann byl v první světové válce velitelem Hitlerovy setniny a mezi oběma tak trvalo zvláštní pouto. K NSDAP však patřil až od roku 1934. Stejně jako to dělal později sám Bormann, také Wiedemann se obvykle odvolával na vůdce a z jeho pověření uděloval Bormannovi rozkazy. „Vůdce nařídil“ – to byla Wiedemannova oblíbená floskule, kterou například použil, když šlo o to, dotyčným straníkům vhodným způsobem oznámit, že i po přestavbě Německého dvora nemohou během stranického sjezdu manželky v Německém dvoře ubytovaných členů strany bydlet spolu s nimi v Německém dvoře, protože by jinak zase nestačilo místo.12 Jindy chtěl Wiedemann využít jen Bormannovo vědomí:

Milý spolustraníku Bormanne, obergruppenführer Reschny mně vícekrát telefonoval a ptal se také, jestli má pakt s Rakouskem nějaký vliv na účast v Německu žijících Rakušanů na říšském stranickém sjezdu. (…) Vzhledem k tomu, že zpracováváte všechny stranické otázky, nechci si vyžádat vůdcovo konečné rozhodnutí bez Vašeho vědomí, a proto Vás prosím o stanovisko.13

Bormannovi asi nebyly příliš po chuti přípisy jako ten následující, které jej degradovaly na pouhého příjemce rozkazů – jeho, který přece sám tak rád rozkazoval:

Svého času jsem s Vámi v Obersalzbergu mluvil o okamžitém propuštění vedoucího Německého domu v Norimberku. Další den jsem ve vlaku vůdci referoval. I když se vůdce jednoznačně nevyjádřil, není pochyb o tom, že by mu jiné řešení této záležitosti bylo milejší. Doslova uvedl: „Když nás ten člověk zažaluje (= stranu), mohlo by to být pro nás velmi nepříjemné.“ Myslím proto, že jednám ve smyslu vůdce, když Vás žádám, abyste projednal tyto otázky s místem příslušným pro tyto záležitosti (po onemocnění říšského pokladníka Schwarze by to asi mohl být pan Färber) a sdělil mi, zda přece jen nelze nalézt jiné řešení.14

Wiedemann byl ostatně roku 1941 jako Hitlerův adjutant propuštěn – zřejmě také za Bormannova přispění – a odsunut jako generální konzul nejprve do USA a pak do Číny.

Dva znepřátelení bratři

Také bratr Martina Bormanna Albert dosáhl značné stranické kariéry, vždy stál ale ve stínu svého staršího bratra. Albert Bormann, narozený v Halberstadtu 2. září 1902 jako třetí dítě Theodora a Antonie Bormannových, odešel po maturitě do bankovnictví, kde v letech 1922 až 1931 působil jako úředník. Patřil ke spoluzakladatelům Hitlerovy mládeže v Durynsku a v letech 1929 až 1931 tam byl jejím župním vedoucím. V roce 1927 vstoupil do NSDAP a současně do SA. V roce 1931 byl povolán do soukromé kanceláře Adolfa Hitlera, roku 1933 se stal jejím vedoucím a roku 1934 byl jmenován za reichsamtsleitera (vedoucího říšského úřadu – viz pozn. překl., str. 266). Vybudoval také pojišťovnu hmotných škod jako součást podpůrné pokladny NSDAP. Zprvu byl platově zařazen jako sturmbannführer SA, brzy však následovala povýšení do hodností gruppenführer Nacionálněsocialistického motoristického sboru (NSKK) a reichshauptamtsleiter NSDAP. V souvislosti s přestěhováním vůdcovy kanceláře v listopadu 1936 do berlínské Hermann-Göring-Straße 5 (od konce války přejmenované na Ebertstraße), respektive do Voßstraße 10 došlo k novému rozdělení této kanceláře do pěti úřadů, z nichž Albert Bormann řídil Úřad sociálních věcí.15 Mimoto byl přednostou soukromé kanceláře Adolfa Hitlera.

Jako delegát volebního okrsku Berlín – západ za NSDAP se stal roku 1938 poslancem říšského sněmu. Dne 3. června 1938 uveřejnila Německá informační kancelář (Deutsches Nachrichtenbüro) Hitlerovo nařízení, jímž byl tento vzestup Alberta Bormanna oznámen.

1.Dnešního dne jsem povýšil vedoucího mé soukromé kanceláře, vedoucího říšského úřadu Alberta Bormanna na hlavního vedoucího úřadu a povolal jej jako adjutanta do svého osobního štábu.

2.Soukromá kancelář Adolfa Hitlera se současně začleňuje jako svébytný úřad do Kanceláře vůdce NSDAP a pověřuje se řadou nových úkolů. Vedení tohoto úřadu zůstává hlavnímu vedoucímu úřadu Bormannovi.16

Albert Bormann zřejmě plnil své úkoly kompetentně a spolehlivě. Dne 9. března 1939 uveřejnil Völkischer Beobachter příspěvek šéfa vůdcovy kanceláře Philippa Bouhlera pod názvem „Kancelář vůdce NSDAP – spojnice mezi Adolfem Hitlerem a německým národem.“

Kancelář vůdce NSDAP má za úkol zajišťovat bezprostřední spojení vůdce s hnutím ve všech otázkách, které jsou k vůdci osobně směrovány. Není snad žádná starost a žádné trápení, které by vůdci nebyly předkládány v bezmezné důvěře v jeho pomoc a zásah. Kancelář je od svého vzniku bezprostředně vůdci podřízenou služebnou a nástrojem vůdce pro blaho celku.17

Bratři Bormannovi byli silně znepřáteleni. Když byli v téže místnosti, nepromluvili spolu ani slovo. Albert Bormann měl významný podíl na přijetí Hitlerovy sekretářky Traudl Jungeové. Ta popsala vzájemný vztah bratrů takto:

Nepřátelství Bormannů bylo tak zatvrzelé a zažité, že mohli stát těsně vedle sebe, aniž jeden druhého bral vůbec na vědomí. A když dal Hitler malému Bormannovi dopis nebo úkol pro říšského vedoucího, vyšel ven, zavolal ordonanci a ta pak předala v téže místnosti rozkaz velkému bratrovi. Také obráceně byl postup stejný, a když jeden Bormann vyprávěl u stolu vtip, celá společnost se hlučně smála, zatímco bratr zůstal naprosto nezúčastněný a smrtelně vážný.18

Dne 21. dubna 1945 opustil Albert Bormann říšské kancléřství a uprchl letadlem, které dal Hitler k dispozici, do Berchtesgadenu. Ze strachu, že by mohl být zaměněn za svého bratra, se ukrýval několik měsíců se svou rodinou v oblasti Berchtesgadenu a jezera Hintersee, odešel přes Mühldorf do obce Forsting a pracoval tam pod jménem Roth jako zemědělský dělník. V dubnu 1949 se vydal bavorským úřadům a musel se zodpovídat před hlavním denacifikačním soudem (Hauptspruchkammer) v Mnichově. Byl zařazen do stupně „aktivista“ a na šest měsíců poslán do pracovního tábora. Protože byl zcela bez prostředků, byla mu uložena pokuta pouze ve výši 1000 marek, která byla určena do fondu odškodnění.19

Hitlerovo alter ego

Pokud se chceme přiblížit tajemníkovi vůdce Martinu Bormannovi prostřednictvím výpovědí jeho současníků, zjistíme, že bychom asi nenašli jiného představitele nacionálněsocialistického režimu, který by byl podobně obáván a nenáviděn. Neobávali se ho ani tak běžní lidé, kteří sotva znali jeho jméno, jako spíše ministři, župní vedoucí, úředníci, soudcové a generálové. Knihy nepsal – na rozdíl například od Adolfa Rosenberga, říšského komisaře pro obsazená východní území, Josefa Goebbelse, říšského ministra osvěty a propagandy, nebo i Roberta Leye, vedoucího Německé pracovní fronty. Raději tahal za nitky z pozadí. Bormann nepronášel projevy, nemluvil v rozhlase a jeho podobizna se neobjevovala na cigaretových obrázcích ve sbírkových albech, což byl tehdy oblíbený a nacisty intenzivně využívaný propagační prostředek.

Přes tuto mediální abstinenci zaujímal Bormann v nacistickém režimu mimořádné mocenské postavení, které si již brzy dokázal vybudovat. Podařilo se mu prosadit svou pozici vůči jiným kancelářím a adjutanturám nacistického státu. Bormann téměř výlučně rozhodoval, koho Hitler přijme. Pokud se některému ministrovi nebo říšskému vedoucímu podařilo proniknout až k Hitlerovi, mohl si být jistý, že Bormann bude rozhovoru přítomen. Hitlerovým jménem oznamoval vůdcovo rozhodnutí, plně se ztotožňoval s jeho myšlenkovými pochody a zastával jeho představy s velkou účinností a brutálním odhodláním k jejich prosazení.

Bormann měl nepochybně neomezenou Hitlerovu důvěru. Mohla k tomu přispět skutečnost, že u něj nebyly nikterak patrné ambice vytlačit Hitlera, aby se sám postavil do čela strany. Byl naopak perfektním služebníkem svého pána, kryl vůdci záda a staral se o vládní záležitosti. Hitler tak mohl jít za svou chimérou jako největší vojevůdce všech dob.

Protože byl Bormann rozhodně přesvědčen, že NSDAP stojí nad státem, považoval například říšské ministry jen za příjemce rozkazů stranické kanceláře. Cítil se vůči nim nadřazen a dával jim to také znát. Každé podání Hitlerovi ve věci strany a jejích organizací muselo být Bormannem kontrasignováno. Žádný zákon nemohl být přijat bez jeho souhlasu a on rozhodoval, kdo se může stát nebo zůstat úředníkem.

Kdo tedy byl tento člověk, který měl tak velký vliv na Hitlera a mohl se stát tajným vládcem nad nacistickým Německem? Mezinárodní vojenský tribunál v Norimberku obžaloval Bormanna spolu s dalšími nacistickými vůdci 29. října 1945 v nepřítomnosti; 1. října 1946 byl za válečné zločiny a zločiny proti lidskosti odsouzen k smrti, přestože v té době nikdo nevěděl, jestli je Bormann vůbec ještě naživu. Pouze obžaloba pro zločiny proti míru nebyla podle názoru spojeneckých soudců udržitelná. Podle nich nebylo možno prokázat, že Bormann věděl o Hitlerových útočných plánech a přípravách na válku, protože se nezúčastnil žádného z rozhodujících předmětných rozhovorů. Možná neměli norimberští soudci tak krátce po válce k dispozici všechny dokumenty potřebné k úplné obžalobě. Jejich názoru odporuje například deníkový záznam ministra propagandy Goebbelse. Ten si 31. května 1941 poznamenal: „Dlouhé jednání s Martinem. Akce Barbarossa jede dál. Teď začíná první velká vlna zastírání. Celý státní a vojenský aparát se uvádí do chodu. Skutečné pozadí zná jenom několik lidí.“20 Vpád do Sovětského svazu začal 22. června 1941 pod krycím názvem operace Barbarossa. Je zřejmě třeba počítat s tím, že Bormann při svém rozhovoru s Goebbelsem o tom již byl informován.

Pozoruhodný je další popis Bormanna obsažený v norimberském odůvodnění rozsudku.21 „Ač byl Bormann zpočátku jen nevýznamným nacistou, získal postupně stále více moci a zvláště ve dnech, kdy to šlo ke konci, velký vliv na Hitlera. Aktivně působil při vzestupu strany k moci a ještě více při jejím upevňování. Velkou část svého času věnoval pronásledování církví a Židů v Německu.“ Těchto několik vět může charakterizovat Martina Bormanna samozřejmě jen velmi nedostatečně, svědčí však o tom, že norimberští soudci viděli Bormannovu roli v nacistickém systému v podstatě správně až na předpoklad, že Bormann nic nevěděl o německých válečných přípravách proti Sovětskému svazu. Ve své funkci vedoucího štábu u vůdcova zástupce Rudolfa Hesse byl Bormann zapojen do všeho důležitého dění nebo o něm byl přinejmenším informován a to tím spíše platilo v době, kdy vedl Kancelář strany NSDAP a kdy pak byl tajemníkem vůdce. Ke jménu Martina Bormanna se připojují četné charakteristiky. Měl být Hitlerovým stínem, šedou eminencí, či dokonce Hitlerovou hnací silou. S výjimkou Hitlera nenacházíme ani jediný hlas vyjadřující Bormannovi sympatii. Hitlerův stenograf Henry Picker zachytil v Hitlerových rozhovorech u kulatého stolu následující scénu: „Když vůdce vstoupil do jídelny a všichni zdravili, ukázal s úsměvem a se slovy ,tady je výprask‘ na telefonní kabinu vedle dveří, z níž se velmi slyšitelně ozýval hněvivý Bormannův hlas. Říšský vedoucí Bormann se těší u Hitlera mimořádné vážnosti, zastupuje pro něj celý civilní sektor a bývá u něj často a dlouho. Pan Bormann je ‚železný kancléř‘ strany, patří k němu neudolatelná pracovní síla, úžasně ucelená rozhodnutí a absolutně jisté vystupování. Jen ve svém výrazivu a vůbec ve své mluvě je mnohem halasnější než všichni ostatní tady...“22 Hitler řekl 12. května 1941 svému fotografovi Hoffmannovi: „Rozumějte mi dobře, Hoffmanne. Potřebuji Bormanna, abych vyhrál válku. V důsledném plnění mých rozkazů všichni selhali – Bormann nikdy.“23

Jinak ale panovalo odmítnutí a opovržení. Tak ve vzpomínkách jedné z Hitlerových soukromých sekretářek, vydaných roku 1949, to vyjadřují slova, že Bormann byl „nepochybně Hitlerův zlý duch“ s „nenasytnou touhou po moci“.24 Citují se Hitlerova slova: „Svou bezohledností a brutalitou každopádně dosáhne, že jemu vydané rozkazy jsou také provedeny“. V posledních letech režimu Bormann „neomezeně vládl“ v Hitlerově hlavním stanu. Podle Otto Dietricha, státního sekretáře v Goebbelsově ministerstvu propagandy, Bormann „šikovně pronikl do soukromého Hitlerova života a během let v něm tak zakotvil, že jej Hitler stále více považoval za nepostradatelného a skýtal tomuto nemyslícímu člověku stále více politického vlivu, protože v něm nalezl absolutní a slepě poslušný nástroj k předávání a provádění svých rozkazů až do strašného konce“.25

Hans Frank, generální guvernér v obsazeném Polsku, označil Bormanna jako ničemnou kreaturu a říšský ministr financí Lutz hrabě Schwerin von Krosigk mu připisoval „robustní světskost, silnou zálibu v intrikách, jaká byla i v těchto intrikánských kruzích neobvyklá, pud uplatnění, jaký bylo možno najít jen u Himmlera, pohrdání pravdou bez jakýchkoli pochybností, jaké by musel závidět samotný Goebbels“.26 Pro Waltra Schellenberga, šéfa VI. zprávy v hlavním říšském bezpečnostním úřadě, byl Bormann „útočný kanec v bramborovém poli“. Vnějškově nebyl moc přitažlivý: „Byl to zavalitý, podsaditý typ s dopředu nachýlenými kulatými rameny a náznakem býčí šíje. Hlavu vždycky skláněl poněkud dopředu, jako by tah zádových svalů byl příliš silný. Často jsem při pohledu na něj musel myslit na boxera, který s předkloněnou horní částí těla a rychlými pohledy číhá na protivníka a pak na něj náhle vyrazí.“27 Ministr zbrojní výroby Albert Speer mluvil v souvislosti s Bormannem o „chabé inteligenci a nedostatečném kontaktu s vnějším světem“. Bormann je zmiňován jako stálý Hitlerův stín, „nikdy se neodvážil nastoupit delší služební cesty nebo dokonce dovolenou, neustále měl starost, že by se jeho vliv mohl zmenšit“.28

Podle Kaltenbrunnerova životopisce Petera Blacka bylo postavení Hitlerova tajemníka Bormannovi zárukou jeho stále úspěšnějších pokusů izolovat Hitlera od okolí a stát se tak jediným tlumočníkem Hitlerovy vůle.29 Titul „tajemník“ jej chránil několikerým způsobem: tajemník vykonává vždy jen vůli svého pána, útoky na něho samotného byly tedy vždy také útoky na vůdce, ale ty si ve Třetí říši každý odpustil.

Hitlerova sekretářka Gertraud (Traudl) Jungeová měla obzvlášť často příležitost Bormanna pozorovat. Zmiňovala také filmová představení pro Hitlera, jichž se rovněž Bormann často účastnil. Mnohdy bylo slyšet „silný, sonorní smích Martina Bormanna“.30 Jeho jméno stálo sice pod všemi rozkazy a nařízeními, ale jen zřídka se objevoval: „Tento zavalitý muž s býčí šíjí byl jednou z nejobávanějších a nejznámějších osobností v Říši, přestože téměř stále seděl za psacím stolem ve svém bunkru a od rána do večera zarytě pracoval, aby vykonal rozkazy vůdce.“

Takovéto popisy jsou samozřejmě velmi subjektivní, a to tím spíše, že zčásti vznikly až po konci nacistického režimu a některým autorům měly možná posloužit i k tomu, aby sami sebe ukázali v lepším světle. Nicméně již 7. listopadu 1935, tedy ve velmi raných dobách, svěřil ministr propagandy Josef Goebbels svému deníku: „U vůdce: s Hessem všelicos prodiskutováno. Jeho Bormann je mnohdy nesnesitelný. Tak důležitý.“31

O necelých šest let později – 29. května 1941 – Goebbels zdá se svůj úsudek revidoval: „S Bormannem dobře vycházím. Dělá všechno, co si přeji.“32 S tímto hodnocením se Goebbels zásadně mýlil, protože Bormann dělal výhradně to, co sám považoval za správné, a to, o čem se domníval, že Hitler chce tak, a ne jinak.

IIJako Freikorps (svobodné sbory) byly původně označovány dobrovolnické armády, ve 20. století se tak nazývaly pravicové polovojenské organizace v Německu – pozn. red.

IIIFéma – tajná nacistická důstojnická organizace po 1. svět. válce v Německu vraždící politické odpůrce (pozn. red.)

UTAJENÝ PÁN OBERSALZBERGU

V Hitlerově blízkosti

Z různých důvodů se Bormann již brzy stával pro Hitlera stále více nepostradatelným. Tak mu také Hitler svěřil správu svého soukromého majetku, který do převzetí moci tvořily převážně tantiémy za knihu Mein Kampf. Přitom Bormann nejprve vyřadil rivala Maxe Amanna, který se do té doby o Hitlerův majetek staral. Dále dostal Bormann Hitlerovo pověření správou Berghofu, čímž získal přístup k vnitřnímu kruhu kolem vůdce. V červenci 1933 Bormann inicioval takzvaný dar německého průmyslu Adolfu Hitlerovi. Německé podniky se zavázaly posílat pro NSDAP ročně pět promile objemu mezd a platů – do roku 1945 to bylo více než 700 milionů říšských marek.

Obersalzberg, dnes část obce Berchtesgaden, je každoročně cílem statisíců návštěvníků, kteří z velmi rozdílných důvodů vyhledávají jedno z nejdůležitějších „míst činu“ doby nacismu. V roce 1923 Hitler pro sebe objevil Obersalzberg jako místo prázdninových pobytů. Od roku 1936 budoval jeho pomocník Bormann Obersalzberg, který se postupně stával svatyní nacionálního socialismu, jako druhé vládní sídlo. Tady byl pěstován mýtus vůdce a zvláště tady přijímal Hitler státní návštěvy a jiné vysoce postavené osobnosti, aby se představil jako velký státník. V Dokumentaci Obersalzbergu z roku 2011, vydávané Ústavem pro soudobé dějiny v Mnichově, se v této souvislosti uvádí: „Tady před majestátní kulisou hor mohl tak Hitler působit jako vizionář, vzdálený nížinám všednosti. Mimoto a především dodával Obersalzberg obrazu geniálního vůdce sympatické rysy. V kultu místa se zdánlivě odhaloval závoj halící Hitlerův soukromý život a vůdce se tu jevil jako prostý muž z lidu, přítel dětí, zvířat a přírody, jako dobrý soused, prostě jako normální dobrosrdečný člověk, kterému je možno slepě důvěřovat. Tuto inscenaci průměrnosti a normality, kterou mnozí ještě dnes zaměňují s historickou skutečností, bylo třeba odhalit v její podstatě: jako rafinovanou propagandu, která pomáhala upevňovat Hitlerovu osobní moc a jeho režim.“1

Hitler poznal Obersalzberg, jak psal jeho dlouholetý říšský tiskový mluvčí Otto Dietrich, prostřednictvím Dietricha Eckarta, spoluzakladatele NSDAP.2 Eckart, literární a divadelní kritik, a především dědic značného jmění, se po nezdařeném puči z 8.–9. listopadu 1923 nejprve ukryl na Platterhofu. Je považován za vynálezce bojového pojmu Třetí říše. Důležitou roli mimoto sehrál mnichovský manželský pár Edwin a Helena Bechsteinovi, kteří tam vlastnili horskou vilu. Bechsteinovi, majitelé slavné továrny na klavíry, říkali tehdy ostatně Hitlerovi jen „Wolf“, k čemuž se mají vztahovat názvy jeho hlavních stanů – totiž Wolfschanze (Vlčí doupě) a Wolfsschlucht (Vlčí rokle). Nad vilou Bechsteinových stál Wachenfeld, dům, který si Hitler nejprve pronajal a roku 1933 potom, co se stal kancléřem, koupil. Původní malý dům, jehož pokoj s krbem a veranda zůstaly při pozdějších přestavbách nezměněny, nechal Hitler vícekrát rozšířit.

Výstavba Obersalzbergu mimo pozemek vlastního Berghofu je těsně spojena se jménem Martina Bormanna. Nutil horaly k prodeji jejich někdy staletých selských dvorů, které nechal zbořit. Stejně tak odstranil svěcené kříže u cest, aniž bral ohled na protest církve.3 Vyvlastňovaly se státní lesy a přičleňovaly k Berghofu, takže jeho pozemek pak sahal od hory ve výši 1900 m až do údolí o 600 m nižšího a zaujímal plochu sedmi čtverečních kilometrů. Až 5000 většinou zahraničních dělníků muselo podle Bormannova příkazu pracovat na budování Obersalzbergu. Nechal horu doslova navrtat a Hitler v souvislosti s tím prý často říkal, že si své jméno opravdu zaslouží (Bohrmann – čes. vrtač, pozn. překl.).

Bormann zřejmě disponoval neomezenými prostředky, čehož chtěl využít například říšský vůdce SS Himmler. Pro přestavbu jeho hostinského domu v Gmundu u jezera Tegernsee byly objednány litinové radiátory, boilery a plechy. Pokud by vůbec objednané výrobky byly uvolněny, trvalo by dodání osm měsíců. Z Himmlerova osobního štábu tedy v únoru 1938 směřovala k Bormannovi prosba: „Říšskému vůdci je známo, že pro stavby na Obersalzbergu máte k dispozici kontingent. Nechává se Vás zeptat, zda by Vám bylo možno z tohoto kontingentu poskytnout výše uvedená množství, protože by se tak dokončení domu pro hosty urychlilo.“4 Bormann to přislíbil. Obersalzberg se stále více vyvíjel ve druhé vládní sídlo. Vnějškově to dokumentuje Hitlerův příkaz z listopadu 1938 stanovující, že v budoucnu, „když na Berghof přijdou prominentní návštěvníci, má strážní stanoviště u Teugelbrunnské brány převzít rota tělesné stráže“.5

Jakých dimenzí Obersalzberg dosáhl, zřetelně dokládají následující čísla: plot kolem vnitřního areálu byl asi tři kilometry dlouhý, vnější ohrazení měřilo čtrnáct kilometrů. Krátce potom, co Hitler Bormanna pověřil výstavbou na Obersalzbergu, bylo deset čtverečních kilometrů, z toho 800 hektarů lesa a 80 hektarů zemědělských ploch, prohlášeno za vůdcovo území a na Bormannovo jméno zapsáno do pozemkové knihy.

Josef Geiß, který byl v době přestaveb účetním a po válce sociálnědemokratickým zastupitelem v obecní radě Berchtesgadenu, v roce 1952 podrobně vylíčil, co se na Obersalzbergu dělo: V roce 1935 začala vlastní výstavba a byly zřízeny barákové tábory pro tisíce dělníků. Dům Wachenfeld byl zvýšen o patro a rozšířen, nalézal se tam velký konferenční sál, vstupní síň, hala, jídelna, strážnice, denní místnost pro personál, kuchyně, Hitlerovy místnosti obytné, pracovní a ložnice, čtyři místnosti pro stálou tělesnou stráž a pět takzvaných ministerských pokojů a také byt domovníka, kterému se říkalo dvorský maršálek.6 Ve svých Vzpomínkách líčil Albert Speer nesmlouvavý Bormannův postup, který byl pro něj tak příznačný:

Bez jakéhokoli citu pro nedotčenou přírodu prošpikoval Bormann tuto nádhernou krajinu sítí silnic. (…) Na vrcholu Hitlerovy soukromé hory zřídil dům, který byl nákladně zařízen v selském stylu, přeměněném ze stylu parníkového. Člověk se tam dostal odvážně postavenou silnicí, jež ústila u zdviže vyhloubené do skály. Jen na příjezdu k tomuto domu, který Hitler navštívil jen několikrát, prostavěl Bormann dvacet až třicet milionů.7 Posměváčci v Hitlerově okolí tvrdili: „Je to jako město zlatokopů. Jenomže Bormann žádné zlato nenajde, ale vyhodí.“ V létě 1935 se Hitler rozhodl rozšířit svou skromnou horskou chatu na reprezentativní Berghof. Stavbu hradil ze svých prostředků, což však bylo jen pouhé gesto, neboť Bormann rozházel pro okolní stavby z jiných zdrojů velké sumy, jež nebyly v žádném vztahu k obnosu, který Hitler sám vynaložil.8

Hitler se navenek rád jevil jako nenáročný, ale o skromnosti na Obersalzbergu nemohlo být řeči. K tomu Josef Geiß: „ Používalo se nejlepšího materiálu: mramoru, umělého a přírodního kamene a dřeva vybraných druhů. Do olova zasazená okna a lampy, úžas vzbuzující osvětlovací tělesa a kachlová kamna, nábytek ve stylu biedermeieru nebo baroka, stoly s intarzovanými mozaikami nebo těžkými mramorovými deskami, četné místnosti pro zásoby potravin a nápoje všeho druhu, velké kuchyně s veškerým potřebným technickým vybavením pro vaření, smažení a pečení, k tomu letní podloubí a zimní zahrada, místnosti vybavené feudálními křesly a stoly – vše ukazuje, jak Hitler bažil po komfortu a luxusním majetku.“9 Filmy se promítaly ve velkém konferenčním sále.

Význam Obersalzbergu byl často zveličován, například ve svazku Adolf Hitler – obrazy ze života vůdce, vydaného roku 1936 vydavatelstvím Cigaretten-Bilderdienst Altona-Bahrenfeld, v němž Hitlerův dlouholetý adjutant obergruppenführer SA Wilhelm Brückner psal:

Mnozí lidé se ptají, proč si vůdce vyvolil právě Obersalzberg za svůj domov. Kdo ale jednou stál tam nahoře, pochopí, že v Německu asi není jiné místo, odkud má člověk přes blízkost vymezeného rámce hor tak daleký a nerušený výhled na krásy světa. (…) Zde uprostřed této velkolepé přírody, jež je alegorií lidských dějů, žije vůdce, když vypracovává své velké projevy, které již často daly nový impulz nebo nový směr dění nejen v Německu, ale také světové politice. Zde se konají rozhodující rozhovory, než velké zákony, připravované s účinností na staletí, dostanou konečnou podobu.10

Brückner netušil, jak skličujícím způsobem měl mít pravdu. Zářný obraz Obersalzbergu Hitlerův šéfadjutant dále rozvíjel takto:

Už když přijede na Obersalzberg, nalézá značné množství dopisů a úředních spisů, telegramů a telefonátů a s každou poštou přicházejí nové štosy práce. Téměř denně volají ministři a říšští vedoucí, aby v nějaké důležité a neodkladné záležitosti uslyšeli vůdcův názor. Často sami přijíždějí do Berchtesgadenu, aby vůdci i v jeho krátké době oddechu referovali. Přichází zde na pořad vyřizování stranických otázek, které v Berlíně musely ustoupit důležitým politickým rozhodnutím, a mnoho knih beletrie a politické literatury, domácích i zahraničních, které v říšském kancléřství marně čekaly na přečtení, tady vůdce v klidu studuje.11

Na Obersalzbergu měl Bormann výhradní slovo a Traudl Jungeová, Hitlerova sekretářka, jej popsala jako všemocného pána, byl to „Rýbrcoul, zlý duch hor“. „Řídil správu Platterhofu a celého areálu Berghofu. Odpovídal za veškeré technické vybavení, stavební práce a zařízení protiletecké obrany. Blízko Berghofu zřídil vzorový hospodářský dvůr s chovem prasat a koní, velkým zahradnictvím a výrobnou jablečné šťávy. A i když dokázal být velmi žoviální a dobromyslný, ani tady nebyl oblíbený, ale obávaný.“12

Bormannovi příslušelo přijímání personálu i dozor nad ním, a tak například Hitlerova šéfadjutanta Brücknera jen informoval o tom, že dohledem nad domem Bechstein pověřil slečnu Josefu Guggenbichlerovou.13 Mělo to být žádoucí, protože „hosté bydlící v poslední době v Bechsteinu nebyli obslouženi tak bezvadně, jak si to přeji“. Bormann se šéfadjutanta neptal, prostě jej pouze informoval o vlastním postupu. Brzy se pak ostatně Bormannovi podařilo Brücknera, Hitlerova spolubojovníka, denuncovat a v říjnu 1940 odstranit z úřadu. Brückner přešel do wehrmachtu, kde dosáhl hodnosti plukovníka. Na jeho místo povolal Bormann obergruppenführera SS Julia Schauba, již od roku 1925 osobního spolupracovníka Hitlera, který byl dokonce svědkem při Schaubově druhé svatbě. Z vděčnosti k Bormannovi projevil Schaub ochotu nikoho nepouštět k Hitlerovi bez Bormannova svolení. Předcházela tomu Bormannova kritika, že „domovník Döhring, který k tomu přece opravdu nemá nejmenší vzdělání, nechává vydávat písemnosti z vůdcova pověření“.14 Předpokládal, že se jedná pouze o objednávky nebo platby účtů. Jak se ale mezitím dozvěděl, Döhring zpracovával i jiné písemnosti. To považuje za nemožné, a proto navrhuje:

Pro účetnictví Berghofu zaměstnám absolutně spolehlivou členku strany, která bude mimoto, pokud nebude mít práci na Berghofu, obsluhovat dálnopis v hostinském domě. Tato členka strany vyřizuje také korespondenci týkající se plateb za účty a objednávek. Ve své činnosti na Berghofu má být klidně podřízena Vám (Schaubovi); o tyto věci se vůbec nechci starat.

Bormann dbal především na Hitlerův prospěch. Schaubovi psal 31. května 1939, že se jemu i jiným z Hitlerova okolí zdá prostě neúnosné, že Hitler již mnoho let hradí veškeré výdaje za Berghof ze svého soukromého příjmu.15 To že se týká platu čtyř telefonistek, doprovodného komanda, vojenských a osobních adjutantů a veškerého ostatního personálu. Mimoto dosud nesl Hitler sám náklady za četné státní návštěvy. „Vyložili jsme vůdci, že podle našeho názoru může přebírat pouze ty výdaje, které by bylo možno započítat pro něho samotného a pro jeho hosty.“ S Hitlerem bylo dojednáno, že bude poukazovat měsíčně 3000 říšských marek na konto správy Obersalzbergu a správa naproti tomu převezme veškeré výdaje. Jak Bormann již předem spočítal, zaplatil Hitler od 7. ledna 1939 do 11. května 1939 26 000 marek, čímž byly pokryty splatné částky až do 15. září 1939. Také jinak se Bormann staral o obnosy, které byly Hitlerovi účtovány. Tak vídeňský hotel Imperial vystavil účet za Hitlerův pobyt od 10. do 12. června 1939 ve výši 5855,78 marek. Protože se správě Obersalzbergu zdála tato částka nadsazená, požádal ji Bormann, aby účet přezkoumala.16

Bormann dbal také na to, aby osobně těžil z blízkosti k Hitlerovi – a především aby stále v jeho blízkosti zůstal. Venkovský dům Dr. Richarda Seitze si nechal přestavět na vlastní sídlo. Přímo symbolicky teď trůnil nad ostatními stranickými stavbami. Bormannův dům nepůsobil příliš nabubřele, uvnitř jej ovšem vybavil veškerým komfortem, jako příkladně dětskou koupelnou s vanou o stranách 3,5 metru.

V polovině a koncem třicátých let byli obyvatelé Obersalzbergu vyhnáni ze svých domů. Kaple Panny Marie Pomocné se sousedícím dětským sanatoriem přešly roku 1937 do majetku říšského ministra Martina Bormanna. Aby mohl být malý kostel obyvatel Obersalzbergu zbořen, musel přijet z Mnichova církevní hodnostář, který kapli odsvětil. Před zničením nacistickým režimem byl odebrán oltář, který je dnes umístěn jako postranní oltář kostela v Oberau.

Pro strážní mužstvo nechal Bormann postavit ubytovny, tělocvičnu, kuchyni a hospodářskou budovu, zvláštní kinosál a řadu speciálních bunkrů. Ve vůdcově hostinském domě umístil kancelář strany. Jen přestavba tohoto bývalého malého penzionu na kancelář stála 100 000 marek. Mimoto zřídil Bormann na Obersalzbergu chov koní, o němž se zmiňovala Traudl Jungeová. Šedesát až osmdesát klisen mělo sloužit k chovu haflingenské horské rasy. Provozoval také výrobu mléka s osmdesáti kravami a chov prasat se stem zvířat v moderních chlévech. Jediným ziskovým zemědělským provozem byla podle Josefa Geiße, účetního správy Obersalzbergu, lisovna moštu a jablečné šťávy. Nesmírné výdaje si naproti tomu vyžádal obrovský skleník s moderním vytápěním pro pěstování květin.

Na náklady Bormann nikdy nehleděl. U vchodu zvaného Klingeck byla postavena strážnice, která se mu nelíbila. Nechal ji zbořit a znovu postavit na protější straně silnice – bylo k tomu třeba 128 000 marek. Ještě nákladněji vyšla stavba skladiště koksu. Krátce před dokončením ji Bormann prohlížel, a protože byl pohoršen nepravidelnými spárami, musela být fasáda odstraněna a obnovena. Do té doby obnášely náklady 400 000 marek, k nimž nyní přibylo dalších 370 000.

Bormann byl však s Hitlerem těsně spjat nejen svou činností na Obersalzbergu. Jak uvádí Albert Speer, dokázal si zároveň přisvojit správu Hitlerových osobních financí. Dokonce i Hitlerova osobní adjutantura byla odkázána na Bormannovu finanční blahovůli a Hitlerova milenka Eva Braunová na něm, jak otevřeně přiznala ministrovi pro zbrojení a válečnou výrobu, byla závislá, protože Hitler na něj přenesl vyřizování jejích vcelku skromných potřeb.

Hitler chválil Bormannovu finanční zdatnost. Jednou vyprávěl, jak si Bormann v chudobném roce 1932 získal velké zásluhy o stranu, když založil povinné pojištění úrazů při stranické práci. Příjmy této podpůrné pokladny měly prý být podstatně vyšší než výdaje a přebytek tak přicházel straně na jiné účely. Stejně tak se Bormann zasloužil o konečné odstranění Hitlerových finančních starostí po roce 1933. Nalezl dva vydatné zdroje: spolu s osobním fotografem Hoffmannem a jeho přítelem ministrem pošt Ohnesorgem přišel na nápad, že Hitler, vyobrazený na poštovních známkách, má na svůj obraz práva, která mohou být kompenzována platbami. (…) Další zdroj otevřel Bormann založením fondu „darů německého průmyslu Adolfu Hitlerovi“. Podnikatelé, vydělávající na hospodářském vzestupu, byli bez okolků vyzváni, aby projevili vůdci vděčnost dobrovolnými platbami.

V roce 1939 byl Hitler překvapen stavbou čajovny. Jednoho dne jej Bormann pozval, aby si prohlédl a převzal do svého majetku toto skalní hnízdo, které korunovalo horu Kehlstein a k němuž se dalo dostat jen přes viadukty, tunelem a nakonec do skály vysekaným výtahem.

Bormannovi se podařilo vystupovat nenápadně a nepozorovaně vybudovat svoji baštu. Dokonce i mezi tolika nevybíravými představiteli moci vyčníval svou brutalitou a drsností; neměl žádné vzdělání, které by mu ukládalo meze, a každopádně prosazoval to, co mu Hitler přikázal nebo co on sám z Hitlerových náznaků dokázal vyčíst.17

Finanční možnosti, které vyplývaly z „darů Adolfu Hitlerovi“, uměl Bormann opětovně a šikovně využívat ve svůj prospěch. V hovorech u stolu v berlínském říšském kancléřství vyprávěl Hitler 16. dubna 1942:

Při zpracování plánů pro župní dům NSDAP a společenský dům strany mu udělalo opravdovou radost, že říšský vedoucí Bormann potom, co se seznámil s plány, spontánně nabídl poskytnutí potřebných prostředků. Protože však chtěl věc financovat říšský pokladník, této nabídky říšského vedoucího Bormanna, které si velmi cení, nevyužil. (…) Z prostředků fondu „darů Adolfu Hitlerovi“ koupil Bormann Hitlerův rodný dům v Braunau a dům jeho rodičů v Leondingu (u Lince). Z týchž peněz nechal postavit také služební budovy a kasárna na Obersalzbergu i dům na Kehlsteinu, který také Hitler příležitostně navštěvoval.18

V oparu moci

Aby v poledne uviděli vůdce, shromažďují se denně dole na silnici stovky a tisíce soukmenovců. Vůdce, jenž dobře ví, že ti všichni přišli do Berchtesgadenu s přáním nejen jej uvidět, ale vyjádřit mu lásku celého národa, se nenechá ničím odvést od toho, aby jim splnil toto nejtoužebnější přání. Je vždy znovu vzrušující zažít jásot, který propukne, když mezi ně vůdce vstoupí.19

Šéfadjutant Wilhelm Brückner vykreslil takovýto patetický obraz, Hitler se však brzy musel této „lázně v davu“ vzdát. Obersalzberg byl hermeticky oddělen od vnějšího světa a od 22. září 1943 jej navíc neprodyšně obklopovaly okruhy uzávěr. Uvnitř uzávěry A se nalézaly domy „polního maršála Keitela, osobní adjutantury vůdce, kasina 1 a čajovny, vůdce, říšského vedoucího Bormanna, adjutantury wehrmachtu u vůdce, hlavního personálního úřadu a mj. sklad “.20

V Bormannových rukou bylo vrchní hospodářské a finanční vedení celé vůdcovy domácnosti, k níž patřilo několik domů pro hosty a čajoven a velké doprovodné komando. Jeho výlučné postavení je patrné i z toho, že u stolu, kde po Hitlerově levici vždy seděla Eva Braunová, byl jejím stálým sousedem Bormann. Hitler byl vegetarián, nevyvíjel ale na své hosty žádný nátlak, aby jej následovali. Pouze Bormann jedl podle jeho jídelníčku, i když bylo známo, že jinak nepohrdl dobrým kouskem masa.

Že byl Bormann účasten Hitlerových osobních vztahů, se ukázalo například při svatbě mladší sestry Evy Braunové Margarety s obergruppenführerem SS Hermannem Fegeleinem, osobním zástupcem říšského vůdce u Hitlera. Svatba se konala v Salzburgu a v Bormannově domě na Obersalzbergu. Podle Josefa Geiße trvaly oslavy přísně držené v tajnosti po celý týden. Fegelein byl prý ostatně jediný skutečný Bormannův přítel. Ten však přesto nezabránil tomu, aby byl Fegelein zastřelen, když se několik dní před pádem Berlína pokusil město tajně opustit. Hitler ho podle stanného práva nechal popravit, přičemž Bormann nepodnikl žádný pokus v poslední minutě jej zachránit, což bylo zcela v jeho možnostech. I když mezi Bormannem a Evou Braunovou panovala důvěra, nebránilo to podle Henryho Pickera Hitlerově milence v tom, „aby ženskou šikovností nevymanévrovala Bormanna s jeho zásahy do svého vlastního okruhu působnosti jako vnitřní šéfky Berghofu. Bormann pak dával průchod své zlosti, když před námi komentoval její vrtochy. (…) Eva Braunová měla ostatně k Bormannově velké nelibosti své účetní knihy o domácnosti na Berghofu vždy stoprocentně v pořádku. Bormannovy příležitostné kontroly tak zůstaly na rozdíl od těch u dřívějšího vysoce hodnoceného šéfadjutanta Brücknera, kterého tím také svrhl, zcela bez výsledku“.21

Odpor, opovržení a strach

Dne 10. května 1941 odletěl Hitlerův zástupce Rudolf Hess Messerschmittem Bf 110 na vlastní pěst do Skotska, aby na zámku Dungavel Castle zahájil s Douglasem Douglas-Hamiltonem, kterého považoval za vůdce britského mírového hnutí a odpůrce Winstona Churchilla, mírová jednání s Velkou Británií. V Německu byl nato jeho čin prohlášen za výsledek pomatení smyslů. Nejpozději od této doby se Martinu Bormannovi v nacistickém státě již nikdo nevyhnul. Vnitřní kruh kolem Hitlera byl nyní otřesen a Goebbels si k tomu 13. května 1941 poznamenal:

Večer přichází hrozná zpráva: Hess v rozporu s vůdcovým rozkazem odstartoval s letadlem a od soboty je pryč. (…) Ve vůdcovu komuniké se jako důvod uvádějí přeludy a iluzivní mírové snahy. (…) Nechávám hned ještě odstranit jeho obrázky z posledního týdeníku. Reuter hlásí zatím docela pokojně. V příštích hodinách začne ale bouře. Ze všech stran na mě útočí župní a říšští vedoucí atd. svými telefonáty. Nikdo nechce tomuto šílenství uvěřit. Zní to také tak absurdně, že by to bylo možno považovat za mystifikaci. Vůdce nařizuje, aby se v Hessově práci v kanceláři strany pokračovalo.22

Reinhard Heydrich, šéf Hlavního říšského úřadu pro bezpečnost (RSHA), zastupující říšský protektor pro Čechy a Moravu, byl ostatně přesvědčen, že na Hessův let, kolem kterého se beztak rychle nakupily četné pověsti, měl vliv župní vedoucí Zahraniční organizace NSDAP Ernst Wilhelm Bohle. Heydrich poslal Bormannovi po rozmluvě s Bohlem dálnopisnou zprávu, v níž vyjádřil názor, že Hess byl do značné míry pod vlivem Haushofera staršího (Karla) i Haushofera mladšího (Albrechta):

Župní vedoucí Bohle se domnívá, že obzvlášť Haushofer jun. zásadně posílil Rudolfa Hesse v jeho posouzení anglické mentality. Je také přesvědčen, že Haushofer jun. je nepochybně schopen poskytnout možná cenné informace. Sdílím tento názor a prosím o dovolení nechat Haushofera jun. přinejmenším důkladně vyslechnout o jeho vědomosti v této věci.23

S Hessovým odletem a jeho uvězněním ve Velké Británii přišla Bormannova hodina – a on svoji šanci využil. V této souvislosti je pozoruhodné, že Hitler na nic nečekal a nedopustil vznik mocenského vakua. Nařídil ustavení Kanceláře NSDAP a urovnal tím Bormannovi cestu k téměř neomezenému postavení. Župní vedoucí NSDAP jako důležití političtí činitelé a též říšští komisaři obrany byli nyní podřízeni Bormannovi. Referoval Hitlerovi a vyhlašoval jeho rozhodnutí. Pro Bormanna měla vždy absolutní přednost NSDAP s Hitlerem v čele a s ním, Bormannem, jako pravou, často řídicí rukou. I když byl na prvním místě Hitlerovým vykonavatelem a jeho hlásnou troubou, v dílčích oblastech pečlivě dbal také na své vlastní politické zájmy, například při nemilosrdném pronásledování církví.

Walter Schellenberg, šéf bezpečnostní služby a vojenského zpravodajství (abwehru) v Hlavním říšském úřadu pro bezpečnost, se Bormannovo mocenské postavení pokusil vysvětlit:

V otázce jeho velkého vlivu na Hitlera hrála jistě nezanedbatelnou úlohu Bormannova politická minulost. Jako bývalý příslušník Černého reichswehru24 a sabotér v boji proti Francouzům v Porúří se brzy přidal ke straně a jako Hessův chráněnec se dokázal houževnatě a zarputile posouvat stále více do popředí. Vedl si podobně jako Heydrich kartotéku osob – jakési politické informační oddělení v součinnosti s vnitřním zpravodajstvím bezpečnostní služby. Při každém jmenování nebo povýšení úředníka, vyššího důstojníka wehrmachtu nebo člena strany to byl Bormann, kdo již v Hessově éře dokázal na základě této kartotéky podat politický posudek a výtečně využít tento mocenský nástroj. Pomocí tohoto prostředku mohl vykonávat odpovídající tlak na vyšší stranická místa a současně tak měl vliv na personální politiku všech říšských rezortů. Když se pak uvolnilo místo jeho dřívějšího ochránce Hesse (muže, kterého prohlásil za nepříčetného), staral se nejdříve o to, aby se stálou přítomností v nejbližším Hitlerovu okolí stal postupně nepostradatelným a aby se zároveň seznámil se všemi interními záležitostmi a vyslechl všechny politické rozhovory.

Mimoto dosáhl během krátké doby podivuhodné dovednosti v tom, aby nejen svou stálou přítomností, ale i v pravý okamžik nadhozenými a šikovně zvolenými slovy odvedl Hitlera od nepříjemných témat nebo jej nasměroval jinam. K tomu přistupovala jeho vynikající paměť, vlastnost, které si Hitler obzvlášť cenil. Neboť čím dál se systém vyvíjel ke stále větší totalitě, tím těžší bylo protáhnout množství problémů uchem jehly Hitlerovy vůle a vnímavosti. S pokračujícím Hitlerovým tělesným úpadkem představoval tento úkol nepochybně velké nervové vypětí. Čím byl však Hitler zvláště v posledních letech války podrážděnější a nedůtklivější, tím nepostradatelnějším se stával Bormann, přítomný v každou denní a noční hodinu. Svou obratností ve zjednodušování dokázal v podstatných bodech shrnout i nejspletitější a nejsložitější záležitosti. Rozvinul přitom schopnost podat vše, co předkládal, tak logicky a psychologicky účinně, že na konci referátu bylo příslušné rozhodnutí nasnadě.25

Hitlerův životopisec Werner Maser je toho názoru, že když se Hitler stal „vůdcem“ a pak říšským kancléřem, sotva se ještě zabýval otázkami státních financí, ústavy nebo se nechával informovat o právních problémech. Důsledkem podle něj bylo, že „jeho podvůdcové, župní vedoucí a vyšší úředníci mohli v mnoha ohledech dělat, co jim bylo libo, a také Martin Bormann se mohl stát skutečně nevypočitatelným mocenským faktorem v čele státu“.26 Podle uvedeného autora byl Hitlerův obraz historie silně zkreslený, protože však „generálové, frontoví důstojníci a ostatní Hitlerovi hosté, Martin Bormann, Albert Speer (…) o historii věděli jen málo nebo téměř nic, nebylo při četných Hitlerových výrocích o historických otázkách nikomu nápadné, kdy a kde něco nesouhlasilo“.27

Bormann zbavoval Hitlera zátěže všech běžných otázek, což potvrzuje Picker. V „hovorech u stolu“ 10. května 1942 vyjádřil například Hitler uspokojení nad tím, že se nemusí starat o dění v jednotlivých župách.28 Řekl také, že župní vedoucí jsou jednotně vychováni a že v Bormannovi má po boku muže, který pro něj župní vedoucí vybavuje potřebnými jednotnými směrnicemi. Hermann Giesler, Hitlerův architekt, Bormannovy pracovní metody, jak se zdá, přímo obdivoval. V souvislosti s poradou o vyklizení břehu Starnberského jezera u něj můžeme číst:

Bormann vytáhl ústřižek papíru z postranní kapsy, cosi na něj načmáral a zastrčil jej do druhé kapsy. Tento jeho typický způsob jsem již znal, bylo to pro něj něco jako uzel na kapesníku a zároveň poznámky pro jednání. Následující Bormannova poznámka mě však překvapila. Profesor chtěl podat ještě další vysvětlení k různě tvarovaným fasádám stranických budov v ose východ–západ a o příjezdové cestě. (…) To bylo typické pro Bormanna. Nejen jak pozorně sledoval rozhovor, tady se mnohem spíše projevila také jeho kvalita jako vůdcova tajemníka.29

Absolutní Bormannova oddanost zřejmě Hitlerovi umožnila, aby přehlížel mnohé slabosti svého vykonavatele. V Knize o Hitlerovi (Das Buch Hitler) se například popisuje Hitlerova cesta 24. prosince 1939 z Berghofu do Porýní do okolí Cách:

Bormann je vyslovený dříč. Má velmi mnoho práce, ale díky bohu také robustní zdraví, které mu umožňuje pracovat víc než normální lidé. Pro vůdce je nepostradatelným rádcem. Jsem rád, že jsem k němu získal dobrý osobní a věcný vztah. Může mi být velmi užitečný pro bezprostřední přednesení spousty záležitostí u vůdce.33

V jednom rozhovoru s Albertem Speerem v únoru 1943 si Goebbels v návalu otevřenosti nebral servítky:

Kancelář strany

Bormannovy mocenské nároky

Souběžné organizace k zajištění moci

Skepse vůči Bormannovi