Upozornenie pre čitateľov a užívateľov tejto knihy:
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto tlačenej či elektronickej knihy nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej či inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu nakladateľa. Neoprávnené použitie tejto knihy bude trestne stíhané.

Robert Bryndza

Nočný lov / THE NIGHT STALKER

Z anglického originálu The Night Stalker, vydaného nakladateľstvom Boukouture v roku 2016, preložila Jana Kupková

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Prahe v roku 2017
ako svoju 6909. publikáciu
Grada Publishing, a. s., U Průhonu 22, Praha 7
Grada Slovakia, spol. s r. o., Moskovská 29, 811 08 Bratislava,
Slovensko, tel.: 02/556 45 189, fax: 02/556 45 289, e-mail: grada@grada.sk
www.grada.sk.

Zodpovedná redaktorka Noemi Gieratová
Korektúra Anita Ponešová
Grafická úprava a sadzba Roman Křivánek, Art007

Tlač CPI Moravia Books

THE NIGHT STALKER © Robert Bryndza 2016
Cover © Henry Steadman 2016
Translation © Jana Kupková 2018
© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-2222-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-2241-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-2729-5 (print)

Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, podniky, organizácie, miesta a udalosti iné ako bežne známe sú buď produktom autorovej fantázie, alebo sú použité fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, živými či mŕtvymi, udalosťami alebo miestami je čisto náhodná.

Pre Jána, Rikyho a Lolu.

Už usína, mdlie, čo dobré dal deň,
noc vysiela už čiernych sluhov v plen.

– WILLIAM SHAKESPEARE,
Macbeth (preklad Vladimír Roy)

KAPITOLA 1

Bola sparná letná noc na konci júna. Postava oblečená v čiernom bežala ľahko a s energickým sústredením temnotou. Nebolo počuť žiadne kroky, keď sa jej nohy dotýkali úzkej špinavej cestičky a ladne sa snažili vyhnúť akémukoľvek kontaktu s hustým porastom medzi stromami a kríkmi. Zdalo sa, akoby sa nad lístím vznášal tieň.

Z nočnej oblohy bol vidieť len úzky pás nad stromami vysoko nad zemou. Svetlá z mesta vrhali temné odlesky na okolitú húštinu. Drobná postava pripomínajúca tieň dobehla k čistinke v húští a prudko zastavila. Ostražito, bez dychu a s búšiacim srdcom.

Modrobiely lúč svetla ožiaril okolie vo chvíli, keď vlak, ktorý vyrazil 21:39 na London Bridge, vypol dieselový pohon a vysunul kovové ramená k elektrickému vedeniu nad sebou. Keď okolo prechádzali prázdne vagóny, tieň sa prikrčil. Nasledovali ďalšie dva záblesky a vlak zmizol. Úzky pás húštiny sa opäť ponoril do tmy.

Tieň sa znovu rozbehol a nehlučne sa vznášal po ceste, ktorá sa mierne stáčala smerom od koľajníc. Stromy po ľavej strane začínali rednúť, takže odhalili výhľad na domy v radovej zástavbe. Postava zaznamenala rýchly sled záberov na záhrady vzadu za domami, ktoré sa okolo nej mihali. Upravené pásy so záhradným nábytkom, prístrešky na náradie, hojdačky – to všetko bolo ponorené v ťažkom nočnom vzduchu.

Konečne sa objavil ten dom. Bol to viktoriánsky radový domček, ktorý sa spredu ničím nelíšil od ostatných stavieb na ulici. Tri poschodia svetlých tehál, ale majiteľ nechal za domom vybudovať veľkú zasklenú prístavbu, ktorá rozširovala prízemie. Tieň o majiteľovi vedel všetko. A poznal tiež dispozície domu. Poznal i majiteľov denný rozvrh. A čo je najdôležitejšie – vedel tiež, že dnes v noci je sám.

Tieň sa na konci záhrady zastavil. Pri drôtenom plote, ktorý oddeľoval záhradu od špinavej cestičky, rástol mohutný strom. V jednom mieste sa pletivo zarezávalo do kmeňa a zhrdzavená kovová tyč rozďavila záhyby kôry, takže pripomínala veľké ústa bez pier. Nepreniknuteľná koruna lístia zakrývala výhľad z domu na železničnú trať. Počas niekoľkých predchádzajúcich nocí tieň podnikol rovnakú cestu a starostlivo prestrihal okraj pletiva a znovu ho voľne pripol späť na pôvodné miesto. Teraz bolo ľahké pletivo nadvihnúť. Postava sa prikrčila a preliezla dierou. Pretože už celé týždne nepršalo, tráva bola suchá a zem popraskaná. Tieň sa pod stromom postavil a rýchlym a plynulým pohybom preletel trávnik.

Na zadnej stene domu visela klimatizačná jednotka. Jej hlasný zvuk prehlušil tiché praskanie krokov na štrku, ktorý lemoval úzku cestičku medzi sklenenou prístavbou a susedným domom. Tieň dobehol k nízkemu výsuvnému oknu a skrčil sa pod širokou okennou rímsou. Svetlo vychádzajúce z okna vytváralo na múre susedného domu žltý štvorec. Postava si stiahla hlbšie do očí kapucňu bežeckého dresu a pomaly sa posúvala hore, aby mohla ponad rímsu nazrieť do domu.

Muž vo vnútri mal už po štyridsiatke, bol vysoký a dobre stavaný. Oblečené mal svetlohnedé nohavice a bielu košeľu s vyhrnutými rukávmi. Pohyboval sa po priestrannej kuchyni. Z jednej zo skriniek vytiahol pohár a nalial si červené víno. Výdatne sa napil a pohár opäť doplnil. Na linke ležala krabička s hotovým jedlom. Zodvihol ju, odstránil papierový obal a vývrtkou poprepichoval plastový vrchnák.

Postavou prešla vlna nenávisti. Pri pohľade na muža však zároveň cítila opojenie, pretože vedela, že svojej nenávisti môže dať voľný priebeh.

Muž v kuchyni navolil program na mikrovlnke a krabičku s jedlom položil dovnútra. Ozvalo sa pípnutie a digitálne odpočítavanie začalo.

Šesť minút.

Znovu sa napil vína a odišiel z kuchyne. Za okamih sa rozsvietilo svetlo v okne kúpeľne priamo nad prikrčeným tieňom. Okno sa pootvorilo a vzápätí bolo počuť škrípanie zájdených kohútikov na sprche.

Tieň pri okne sa s búšiacim srdcom rýchlo pustil do práce – rozopol zips opasku na peniaze a vytiahol malý plochý skrutkovač. Zastrčil ho do úzkej škáry, kde okno doliehalo na rímsu. Stačil mierny tlak a okno sa s trhnutím uvoľnilo. Výsuvné sklo hladko vykĺzlo hore a tieň sa otvorom prešmykol dovnútra. Hotovo. Všetko to plánovanie, roky úzkosti a bolesti...

Štyri minúty.

Keď postava vkročila do kuchyne, jej pohyby sa opäť zrýchlili. Vytiahla malú plastovú striekačku a číry obsah vstrekla do pohára s červeným vínom. Jemne pohárom zakrúžila a potom ho opatrne postavila späť na dosku z čiernej žuly. Tieň sa na chvíľu zastavil. Počúval a vychutnával si studený vzduch z klimatizácie. Čierna žulová doska sa pod svetlami leskla.

Tri minúty.

Tieň rýchlo prešiel cez kuchyňu, minul drevený stĺpik pri päte schodiska a vkĺzol do tmy za dverami obývacej izby. Za okamih po schodoch zišiel muž, zahalený len do uteráka. Mikrovlnná rúra trikrát hlasno zapípala, jedlo bolo hotové. Kroky mužových bosých nôh boli tiché a vo vzduchu bolo cítiť jeho čistú pokožku. Tieň začul cinknutie, keď muž vyťahoval zo zásuvky príbor, a vrznutie stoličky na drevenej dlážke, keď sa posadil k jedlu.

Postava zhlboka vydýchla. Potom opustila prítmie a vyšla hore po schodisku.

Aby všetko sledovala.

Aby počkala.

Aby sa dočkala dlho očakávanej odplaty.

KAPITOLA 2
O štyri dni neskôr

Nočný vzduch na tichej ulici v južnom Londýne bol horúci a vlhký. Nočné motýle trepotali krídlami a nalietavali do oblúka z oranžového svetla pouličných lámp lemujúcich rad domov. Estelle Munroová sa šuchtala po chodníku, pretože jej artritída nedovoľovala ísť rýchlejšie. Keď sa ocitla v blízkosti svetla, zostúpila z chodníka na cestu. Zastonala, pretože ju stálo značnú námahu zdolať chodník, ale strach z nočných motýľov bol silnejší ako bolesť, ktorú cítila v kolenách postihnutých artritídou.

Estelle opatrne prešla medzi dvomi zaparkovanými autami a oblúkom sa vyhýbala lampám. Cítila teplo, ktoré z asfaltu vyžarovalo po predchádzajúcom slnečnom dni. Vlna horúčav trvala už druhý týždeň a ubíjala obyvateľov Londýna i celého juhovýchodného Anglicka. Estellino srdce, rovnako ako srdce tisícov ďalších starších ľudí, protestovalo. V diaľke začula húkanie sirény sanitky, ktorá akoby odrážala jej vlastné myšlienky. Estelle si oddýchla, keď zistila, že ďalšie dve lampy sú rozbité, a pomaly a bolestivo prešla opatrne medzi dvomi autami a opäť sa vrátila na chodník.

Ponúkla sa, že bude kŕmiť mačku svojho syna Gregoryho, kým bude on preč. Nemala mačky rada. Navrhla to len preto, aby sa mohla porozhliadnuť po dome a zistiť, ako to jej syn zvláda od chvíle, kedy ho opustila jeho žena Penny, ktorá so sebou odviedla aj Estellinho päťročného vnuka Petera.

Keď Estelle prišla až k bráne Gregoryho pekného radového domu, ťažko sa jej dýchalo a pot sa z nej len lial. Podľa jej názoru to bol najkrajší dom na celej ulici. Vytiahla veľkú vreckovku, ktorú mala poskladanú pod ramienkom podprsenky a zotrela si pot z tváre.

Vytiahla kľúč a oranžové svetlo pouličnej lampy sa odrazilo v skle vchodových dverí. Keď ich Estelle otvorila, narazila na hradbu nedýchateľnej horúčavy. Váhavo vstúpila dovnútra a zastavila sa na rohožke, na ktorej ležali rozhádzané listy. Šťukla vypínačom pri dverách, ale hala bola aj naďalej ponorená do tmy.

„Do čerta, už zas,“ zašomrala a zatvorila za sebou. Keď zbierala poštu z dlážky, uvedomila si, že k výpadku elektriny došlo v čase, kedy Gregory nie je doma, už po tretí raz. Prvýkrát to spôsobilo osvetlenie v akváriu, druhý raz nechala Penny svietiť svetlo v kúpeľni a žiarovka praskla.

Estelle vylovila z kabelky mobil a jej nemotorné prsty s veľkými kĺbmi odomkli displej. Lúč matného svetla dopadol na vzdialenosť niekoľkých desiatok centimetrov pred ňou a ožiaril svetlý koberec a úzke steny. Nadskočila, keď vo veľkom zrkadle po ľavej strane uvidela vlastný odraz, v ktorom vyzerala ako duch. Mdlé svetlo dodávalo ľaliám na jej blúzke bez rukávov atramentový nádych, takže pôsobili jedovato. Namierila svetlo z mobilu dolu na koberec a pomaly postupovala smerom ku dverám do obývačky. Rukou sa snažila nahmatať vypínač na stene, aby sa uistila, že nejde len o prasknutú žiarovku v hale. Zašťukala vypínačom, ale nič sa nestalo.

Potom displej telefónu zhasol, takže sa Estelle ponorila do úplnej tmy. Ticho prerušoval len zvuk ťažkého oddychovania.

Začínala panikáriť a nešikovne sa snažila mobil opäť odomknúť. Prsty poznačené artritídou sa najprv nepohybovali dostatočne rýchlo, ale nakoniec sa jej to podarilo. Displej sa opäť rozsvietil a ožiaril izbu kužeľom matného modrastého svetla.

V dome sa nedalo dýchať. Horúčava ju obklopovala a lepila sa na ňu, takže mala dojem, že jej upcháva aj uši. Akoby sa ocitla pod vodou. Vzduchom poletovali častice prachu. Mračno mušiek sa ticho vznášalo nad veľkým porcelánovým podnosom plným hnedých drevených gúľ, ktorý stál na konferenčnom stolíku.

„Je to len výpadok prúdu!“ skríkla a jej hlas sa ostro odrazil od železného kozuba. Hnevala sa sama na seba, že panikári. Sú to len poistky, nič viac. Aby dokázala, že sa naozaj niet čoho obávať, rozhodla sa, že sa najprv napije studenej vody a potom vyrieši problém s elektrinou. Otočila sa a zamierila do kuchyne. Ruku, v ktorej držala telefón, mala vystretú pred sebou. Kuchyňa, ktorá zaberala sklenenú prístavbu a zasahovala hlboko do záhrady, vyzerala v nejasnom svetle trochu ako jaskyňa. Estelle si pripadala zraniteľne a akoby obnažená. Z diaľky začula rýchlo prechádzajúcu súpravu a klepotanie, keď vlak vošiel na trať, ktorá viedla okolo záhrady za domom. Estelle podišla ku skrinke a vybrala z nej pohár. Pot stekajúci do očí ju začal páliť. Holým lakťom si utrela tvár. Prešla k drezu a naplnila pohár. Keď sa napila, uškrnula sa. Voda bola vlažná.

Svetlo na telefóne opäť zhaslo. Ticho prelomila rana prichádzajúca zhora. Estelle vypadol pohár z ruky. Roztrieštil sa a voda sa rozšplechla po drevenej dlážke. Srdce jej pulzovalo a zrýchlene búchalo. Znovu sa započúvala a nad sebou počula ďalší škrabavý zvuk.

V nádobe na kuchynské potreby, stojacej na linke, nahmatala valček. Potom prešla pod schodisko.

„Kto je tam? Mám slzný sprej a volám políciu!“ zvolala hore do tmy.

Odpoveďou bolo ticho. Teplo sa zdalo neznesiteľné. Nápad, že presnorí synov dom, upadol do zabudnutia. Estelle si teraz želala jediné – sledovať záznamy z Wimbledonu vo svojom útulnom a jasne osvetlenom dome.

V tieni sa niečo mihlo a zamierilo zo schodiska priamo k nej. Estelle zdesene ustúpila dozadu a takmer pustila telefón. Potom zbadala, že je to mačka. Zastavila sa a začala sa jej obtierať o nohy. „Bože môj, ty si ma vydesila!“ povedala Estelle s úľavou. Cítila, ako sa jej búšiace srdce upokojuje. Z medziposchodia k nej dolu zavanul odporný puch. „Presne toto som potrebovala. Že si tam hore spravila niečo, čo sa nepatrí? Máš tu mačací záchod aj dvierka von na záhradu.“ Mačka sa nenútene pozrela hore na Estelle, ktorá mala prvýkrát z jej prítomnosti radosť. „Tak poď, nakŕmim ťa.“

Estelle sa upokojila a mačka ju nasledovala ku skrini pod schodiskom. Zatiaľ čo Estelle hľadala rozvodnú skriňu, dovolila mačke, aby sa jej obtierala o nohy. Keď uvoľnila malú plastovú záklopku, zistila, že elektrina je odpojená zo siete. To je čudné. Cvakla spínačom a v hale sa rozžiarili svetlá. Z diaľky sa ozvalo pípnutie a klimatizácia sa s hučaním prebudila k životu.

Vrátila sa do kuchyne a rozsvietila svetlá. Miestnosť i jej vlastný obraz sa odrážali od veličizných okien. Mačka vyskočila na linku a zvedavo pozorovala, ako Estelle zametá črepy. Keď skončila s rozbitým pohárom, otvorila vrecúško s mačacím žrádlom, vytlačila ho na tanierik a ten položila na kamennú kuchynskú dlážku. Klimatizácia pracovala rýchlo. Estelle chvíľu stála a nechala sa ovievať studeným vzduchom. Pozorovala mačku, ktorá elegantne uždibkávala a oblizovala svojím ružovým jazýčkom kocku mäsa v rôsole.

Zápach bol čoraz silnejší a vzápätí naplnil kuchyňu, pretože klimatizácia nasávala vzduch v celom dome. Mačka dojedla a prázdny tanierik zacengal. Potom prebehla k sklenenej stene, prešmykla sa dvierkami a zmizla.

„Nažerie sa a utečie. A mňa nechá, aby som po nej upratala,“ zašomrala si Estelle. Schytila handru a staré noviny a pobrala sa ku schodisku. Hore stúpala pomaly, pretože jej boľavé kolená vzdorovali. S každým krokom sa horúčava a zápach stupňovali. Vrchná časť schodiska bola dobre osvetlená. Estelle metodicky skontrolovala prázdnu kúpeľňu, hosťovskú izbu a nahliadla aj pod stôl v malej pracovni. Nikde nezaznamenala žiadne známky mačacej prítomnosti.

Keď došla ku dverám hlavnej spálne, zápach sa stal absolútne neznesiteľným. Dvíhal sa jej žalúdok. Najhorší smrad zo všetkých je ten po mačkách, preletelo jej hlavou.

Keď otvorila dvere do spálne, zasvietila. Vo vzduchu bzučali a hučali muchy. Manželská posteľ s tmavomodrou prikrývkou bola rozostlaná. Na posteli ležal na chrbte vystretý nahý muž. Hlava sa skrývala v pevne utiahnutom plastovom vreci. Ruky mal priviazané k čelu postele. Vypúlené oči groteskne zízali cez vrece. Estelle chvíľu trvalo, kým si uvedomila, kto to je.

Bol to Gregory.

Jej syn.

A potom Estelle spravila niečo, čo nespravila už celé roky.

Začala jačať.

KAPITOLA 3

Tak nepríjemnú spoločenskú večeru nezažila detektív šéfinšpektor Erika Fosterová už pekne dlho. Keď jej hostiteľ Isaac Strong ukladal do umývačky riad a príbory, v miestnosti vládlo trápne ticho prerušované tichým vrčaním elektrického ventilátora, ktorý stál v kúte. Horúčavu ale nemiernil, naopak len vysielal teplé vlny cez celú kuchyňu.

„Ďakujem za pozvanie, tie lasagne boli vynikajúce,“ povedala, keď jej Isaac bral tanier.

„Na bešamel som použil odtučnenú smotanu,“ odpovedal. „Zistila si to?“

„Nie.“

Isaac sa znovu vrátil k umývačke a Erika pohľadom blúdila po kuchyni. Miestnosť bola elegantná a zariadená vo francúzskom štýle – skrinky ručne natreté bielou farbou, pracovné dosky zo svetlého dreva a masívny drez značky Butler z bielej keramiky. Erika si v duchu kládla otázku, či sa Isaac, súdny lekár, zámerne vyhýba nerezovej oceli. Jej oči sa zastavili na Isaacovom bývalom priateľovi Stephenovi Linleym, ktorý sedel za veľkým kuchynským stolom oproti nej. Pery mal zovreté a podozrievavo si ju premeriaval. Bol mladší ako Erika a Isaac, tipovala tak tridsaťpäť rokov. Mal urastenú postavu Adonisa a peknú tvár, ale v jeho výraze prebleskovala určitá vypočítavosť, ktorá sa jej nepáčila.

Pokúsila sa jeho nepokoj rozptýliť, takže sa usmiala. Napila sa vína a potom sa prinútila niečo povedať. Ticho začínalo byť nepríjemné.

To sa zvyčajne počas spoločných večerí s Isaacom nestávalo. Za posledný rok spolu jedli v jeho útulnej francúzskej kuchyni niekoľkokrát. Smiali sa, prezradili si zopár tajomstiev a Erika cítila, že medzi nimi vzniká naozaj silné priateľstvo. Pred nikým iným nedokázala tak otvorene hovoriť o smrti svojho manžela Marka, ktorý zomrel pred necelými dvomi rokmi, ako pred ním. A Isaac jej na oplátku rozprával o tom, ako stratil svoju životnú lásku, Stephena.

Lenže Mark zomrel tragicky v službe počas policajnej razie, kým Stephen zlomil Isaacovi srdce tým, že ho opustil kvôli inému mužovi.

Preto bola Erika tak prekvapená, že Stephena vidí, keď v podvečer prišla. Aj keď možno to nebolo až také prekvapenie – skôr mala pocit prepadnutia zo zálohy.

Hoci vo Veľkej Británii žila už vyše dvadsaťpäť rokov, želala si, aby večera prebiehala na jej rodnom Slovensku. Na Slovensku ľudia konajú priamo.

O čo tu ide? Mal si ma varovať! Prečo si mi nepovedal, že príde tvoj idiotský ex-frajer? Zbláznil si sa, že si ho necháš znovu vstúpiť do života, po tom, čo ti urobil?

Presne toto chcela skríknuť, keď vstúpila do kuchyne a videla Stephena, ktorý nenútene sedel pri stole v šortkách a tričku. Ale cítila by sa trápne a britská zdvorilostná konvencia diktovala, aby vzniknutú situáciu všetci prešli a tvárili sa, že je všetko v poriadku.

„Dá si niekto kávu?“ opýtal sa Isaac. Zatvoril umývačku a otočil sa tvárou k nim. Bol to vysoký a pekný muž s hustými tmavými vlasmi, ktoré nosil sčesané z vysokého čela.

Nad veľkými tmavými očami mal úzke a starostlivo tvarované obočie, ktoré dokázal zvraštiť alebo nadvihnúť tak, že vyjadrovalo všetky odtiene sarkastických emócií. Dnes večer na ňom ale bolo vidno len to, že sa cíti trápne.

Stephen zakrúžil pohárom s bielym vínom a zahľadel sa do priestoru medzi Eriku a Isaaca. „Káva už o tomto čase? Isaac, veď nie je ešte ani osem a je príšerné teplo. Otvor ešte víno.“

„Ja by som si kávu dala rada, vďaka,“ opáčila Erika.

„Ak už musíte mať kávu, tak aspoň použi ten prístroj,“ poznamenal Stephen a s náznakom vytýčenia územia dodal: „Povedal ti? Kúpil som mu Nespresso. Bolo riadne drahé. Zaplatil som ho zo zálohy na novú knižku.“

Erika sa matne usmiala a ponúkla sa praženou mandľou z misky uprostred stola. Keď ju drvila medzi zubami, mala pocit, ako keby sa prehrýzala tichom. Pri jedle, ktoré prebiehalo v trápnom ovzduší, Stephen obstaral takmer všetku konverzáciu. Do detailov im popisoval detektívny román, ktorý práve píše. Nezdráhal sa ani zaujato rozprávať o policajnom vyšetrovaní, čo Erike pripadalo obzvlášť humorné, pretože Isaac patrí k najlepším súdnym patológom v krajine a ona samotná ako detektív šéfinšpektor londýnskej Metropolitnej polície úspešne vyriešila celý rad prípadov skutočných vrážd.

Isaac začal chystať kávu a pustil rádio. Ticho prerušila Madonna so svojou pesničkou Like a Prayer.

„Daj to hlasnejšie! Ja túto popovú kráľovnú milujem,“ povedal Stephen.

„Skúsme radšej niečo trošku serióznejšie,“ navrhol Isaac a začal ladiť rádio, kým Madonnin piskľavý hlas nenahradili sladko trúchlivé tóny huslí.

„Či on náhodou nie je gay,“ poznamenal Stephen a prevrátil oči.

„Stevie, len som si myslel, že by sa práve teraz viac hodilo niečo vážnejšie,“ povedal Isaac.

„Bože, veď nemáš osemdesiat! Chce to trochu zábavy. Erika, čo by si chcela robiť? Čo robievaš, keď sa chceš baviť?“

V Erikiných očiach bol Stephen čudným hostiteľom. Obliekol sa ako atlét, ktorý je členom prestížnej americkej univerzitnej ligy, ale pohyboval sa asi tak, akoby dosahoval len úroveň okresných pretekov. Prekrížil nohy, našpúlil pery a čakal na jej odpoveď.

„Myslím... myslím, že si pôjdem zapáliť,“ odpovedala Erika a natiahla sa pre tašku.

„Dvere hore nie sú zamknuté,“ povedal Isaac a pozrel sa na ňu ospravedlňujúcim pohľadom. Prinútila sa usmiať a odišla z kuchyne.

Isaac býval v dome v štvrti Blackheath neďaleko od Greenwich. K hosťovskej izbe na poschodí patril aj malý balkón. Erika otvorila sklenené dvere, vyšla von a zapálila si cigaretu. Dym vyfúkla smerom k temnej oblohe. Cítila intenzitu večernej horúčavy. Letná noc bola jasná, ale hviezdy svietili nevýrazne v opare svetelného smogu, spôsobeného mestom rozprestierajúcom sa pred ňou. Keď sledovala laserovú stopu z Greenwichského observatória, musela zakloniť hlavu, pretože mizla až veľmi vysoko medzi hviezdami. Znovu zhlboka potiahla z cigarety a započúvala sa do zvuku svrčkov, ktorý prichádzal z tmavého kúta záhrady pod ňou a splýval s hukotom premávky na rušnej ceste za záhradou.

Nie je príliš drsná vo svojom hodnotení toho, že Isaac opäť púšťa Stephena do svojho života? Nie je to len preto, že žiarli, pretože jej priateľ už nie je voľný? Nie – ona chce pre Isaaca len to najlepšie a Stephen Linley je toxické indivíduum. S pocitom smútku si uvedomila, že v Isaacovom živote možno nebude dosť miesta pre oboch, pre ňu aj Stephena.

Premýšľala o malom a skromne zariadenom byte, ktorý so sebazaprením nazývala svojím domovom. Myslela na osamelé noci, ktoré trávi v posteli pozeraním do tmy. Erika a Mark sa na svojich životoch podieľali nielen ako manželia. Boli to kolegovia, ktorí spolu kedysi nastúpili k manchesterskej polícii. Erikina hviezda pri polícii rýchlo stúpala a napokon sa dočkala povýšenia na detektíva šéfinšpektora. Mala vyššiu hodnosť ako Mark, ale Mark ju za to miloval ešte viac.

A potom, takmer pred dvomi rokmi, velila katastrofálnej drogovej razii, pri ktorej Mark a ďalší štyria kolegovia zahynuli. Dlhší čas to vyzeralo, že smútok a bremeno viny sú tak obrovské, že ich nedokáže prekonať. Erika sa snažila nájsť si vlastné miesto v živote bez svojho manžela. Nový začiatok v Londýne bol ťažký. Práca na oddelení vrážd a závažných zločinov, ktoré bolo súčasťou Metropolitnej polície, bola jediným miestom, kam vedela svoju energiu nasmerovať. Jej kedysi hviezdna kariéra ale uviazla na mŕtvom bode. Bola priama, cieľavedomá a múdra policajná dôstojníčka, ktorá nestrpela hlupákov, ale nemala čas sa zaoberať politikou oddelenia. Niekoľkokrát sa dostala do sporu so svojimi nadriadenými, takže si z pár vplyvných ľudí urobila svojich nepriateľov.

Erika si zapálila ďalšiu cigaretu. Rozhodovala sa, či by sa nemala ospravedlniť a rýchlo odísť, ale vtom sa sklenené dvere za ňou otvorili. Isaac sa roztržito obzeral a nakoniec vošiel na balkón.

„Dáš mi jednu?“ spýtal sa a prešiel k Erike, ktorá stála pri železnom zábradlí. Usmiala sa a ponúkla mu škatuľku. Vytiahol si cigaretu.

Držal ju vo svojej veľkej, elegantnej ruke a naklonil sa k Erike, aby mu ju pripálila.

„Prepáč, dnes som to naozaj posral,“ povedal, vystrel sa a vyfúkol dym.

„Je to tvoj život,“ opáčila Erika. „Ale mohol si ma vopred varovať.“

„Všetko sa to zbehlo tak rýchlo. Dnes ráno sa objavil pred dverami a celý deň sme sa rozprávali... Nebudem to zložito vysvetľovať. Bolo neskoro, aby som večeru zrušil. A ani som ju rušiť nechcel.“

Erika na jeho tvári zbadala úzkosť a obavy. „Isaac, nemusíš mi nič vysvetľovať. Ale na tvojom mieste by som ako vysvetlenie použila sex. Jednoducho si bol nadržaný. To sa dá samozrejme pochopiť.“

„Viem, že je to komplikovaný človek, ale keď sme spolu sami, je iný. Je zraniteľný. Myslíš, že keby som na to išiel správne, keby som nastavil určité hranice, tak by to tentoraz mohlo fungovať?“

„Možno... Prinajmenšom ťa nemôže znovu zabiť,“ pripustila Erika sarkasticky.

Stephen totiž vytvoril podľa Isaaca postavu forenzného patológa, ktorý vystupoval v jeho románoch, ale potom ho jednoducho nechal zabiť počas pomerne divokej bitky homosexuálov.

„Hovorím vážne. Čo myslíš, že by som mal spraviť?“ opýtal sa Isaac s pohľadom plným úzkosti.

Erika si povzdychla a vzala jeho ruku do svojich. „Nechceš počuť, čo si myslím. Som rada, že sme priatelia.“

„Erika, ja si tvoj názor vážim. Prosím, povedz mi, čo by som mal robiť...“

Ozvalo sa vrznutie, sklenené dvere sa otvorili a vstúpil Stephen. Bol bosý a v ruke držal pohár plný whisky a ľadu. „Povedať mu, čo by mal robiť? A s čím?“ opýtal sa tichým hlasom.

Trápne ticho prerušil tón upozorňujúci na novú správu, ktorý sa ozval z hĺbky Erikinej kabelky. Vylovila telefón a pri čítaní správy sa zamračila.

„Je všetko v poriadku?“ zaujímalo Isaaca.

„Našlo sa telo belocha v dome na Laurel Road v parku Honor Oak. Ide o podozrivé úmrtie,“ odvetila Erika a dodala: „Dočerta, nemám tu auto. Prišla som taxíkom.“

„Aj tak budeš musieť zavolať forenzného patológa. Môžem ťa zobrať svojím?“ ponúkol sa Isaac.

„Nemal si mať dnes voľno?“ opýtal sa Stephen pobúrene.

„Stevie, stále som v službe,“ odpovedal Isaac. Vyzeral, že sa už nemôže dočkať, až bude preč.

„Tak dobre, poďme,“ povedala Erika. Nedokázala odolať a smerom k Stephenovi utrúsila: „Zdá sa, že káva z tvojho prístroja bude musieť počkať.“

KAPITOLA 4

O polhodiny neskôr dorazili Erika a Isaac na Laurel Road. Ich trápna večera rýchlo upadla do zabudnutia. Policajná páska uzatvárala cestu v obidvoch smeroch a oddeľovala policajné autá a sprievodné vozidlá, ktoré patrili do kordónu – policajnú dodávku, štyri policajné autá a záchranku. Modré svetlá pulzovali dlhou ulicou radových domov. V niekoľkých oknách a dverách stáli susedia a pozerali sa na scénu.

Detektív inšpektor Mossová, jedna z kolegov, ktorým Erika skutočne verila, prešla k ich autu, ktoré zaparkovali necelých sto metrov za policajným kordónom. Mossová nebola príliš vysoká, mala urastenú postavu a v horúčave sa značne potila napriek tomu, že na sebe mala oblečenú sukňu ku kolenám a ľahkú blúzku. Ryšavé vlasy si sčesala z tváre posiatej pehami – niekoľko pieh jej pod okom tvorilo malú kvapku, ktorá vyzerala ako slza. To ale nič nemenilo na tom, že bola veľká optimistka. Keď prišla k autu, venovala Erike a Isaacovi ironický úsmev.

„Dobrý večer, šéfka. Dobrý večer, doktor Strong.“

„Dobrý, Mossová,“ odpovedal Isaac.

„Zdravím. Kto sú všetci títo ľudia?“ opýtala sa Erika, keď prišli k policajnej páske, pri ktorej postávala skupinka unavene vyzerajúcich mužov a žien, zvedavých, čo sa robí.

„Ľudia, čo prišli z mesta domov a zistili, že ich ulica sa stala miestom činu,“ odvetila Mossová.

„Ale ja bývam hneď tamto,“ povedal jeden muž a aktovkou ukázal na dom v susedstve. V tvári bol červený, vyzeral mrzuto a riedke vlasy sa mu prilepili k hlave. Keď Mossová, Erika a Isaac dorazili k jeho miestu pri policajnej páske, pozrel sa na nich s nádejou, akoby čakal, že mu prišli oznámiť nejaké novinky.

„Som detektív šéfinšpektor Fosterová, veliaci dôstojník, a toto je doktor Strong, súdny lekár,“ povedala Erika a blysla pred uniformovaným policajtom policajným odznakom. „Spojte sa s radnicou a zariaďte tu pre týchto ľudí nocľah.“

„Dobre, madam,“ odpovedal policajt a pustil ich do ulice. Podliezli popod policajnú pásku ešte skôr, ako mohla prepuknúť diskusia s obyvateľmi, ktorí začali protestovať proti tomu, že by mali stráviť noc na rozkladacích ležadlách.

Vchodové dvere do domu číslo 14 na Laurel Road boli otvorené dokorán. Z haly prebleskovali jasné svetlá. Miestnosť bola plná technikov zaisťujúcich miesto činu, ktorí mali na sebe tmavomodré kombinézy a na tvári masky. Erika, Isaac a Mossová dostali tiež dostali kombinézy, do ktorých sa obliekali na malom kúsku predzáhradky zasypanom drobnými kamienkami.

„Telo je hore, v prednej izbe,“ oznámila im Mossová. „Do domu prišla matka obete, aby nakŕmila mačku. Myslela si, že je syn je na dovolenke v južnom Francúzsku, ale ako sami uvidíte, na letisko neodišiel.“

„Kde je jeho matka teraz?“ opýtala sa Erika pri obliekaní tenkej kombinézy.

„Prišlo jej zle. Zo šoku a horúčavy. Jeden policajt ju odviezol do Univerzitnej nemocnice v Lewishame. Keď jej bude lepšie, budeme od nej potrebovať výpoveď,“ povedala Mossová a zapla si zips kombinézy.

„Dajte mi niekoľko minút, aby som mohol preskúmať miesto činu,“ požiadal ich Isaac a natiahol si kapucňu. Erika prikývla a Isaac zmizol vo vnútri domu.

Horúčava, množstvo ľudí a rozsvietené svetlá spôsobili, že sa teplota v izbe na poschodí vyšplhala na vyše štyridsať stupňov. Isaac, jeho traja asistenti a policajný fotograf efektívne pracovali v tichu budiacom rešpekt.

Obeť ležala nahá na chrbte na manželskej posteli. Muž bol vysoký a mal atletickú postavu. Jeho paže smerovali hore, boli roztiahnuté a pripútané k čelu postele tenkým povrázkom, ktorý sa mu na zápästiach zarezával do mäsa. Nohy mal roztiahnuté, chodidlá od seba. Cez hlavu mal natesno pretiahnuté igelitové vrece, pod ktorým črty tváre vyzerali skreslene.

Pre Eriku bolo vždy oveľa ťažšie pracovať s nahými telami. Smrť sama o sebe býva nedôstojná, obzvlášť ak je telo vystavené takýmto spôsobom. Odolala nutkaniu zakryť muža od pása dole plachtou.

„Obeťou je štyridsaťšesťročný doktor Gregory Munro,“ povedala Mossová, keď stáli pri posteli. Jeho hnedé oči boli doširoka otvorené a pod igelitom nečakane jasné. Ale jazyk už začal opúchať a tlačil sa von medzi zubami.

„Čoho bol doktor?“ opýtala sa Erika.

„Bol to miestny praktický lekár. Mal vlastnú ordináciu v lekárskom centre Hilltop Medical v Crofton Park Road,“ odpovedala Mossová. Erika sa pozrela na Isaaca, ktorý stál na opačnej strane postele a prezeral telo.

„Môžeš mi povedať príčinu smrti?“ opýtala sa. „Predpokladám, že ide o zadusenie, ale...“

Isaac uvoľnil hlavu obete, takže brada spočívala na holom hrudníku. „Stopy ukazujú na asfyxiu, ale budem musieť potvrdiť, že mu to vrece nepretiahli cez hlavu až post mortem.“

„Sexuálne radovánky sa zvrhli? Mohol si to spôsobiť sám? “ opýtala sa Mossová.

„Hypoteticky áno. Ale musíme brať do úvahy vraždu.“

„Čas smrti?“ opýtala sa Erika s nádejou v hlase. V kombinéze určenej pre pohyb na mieste činu sa nepríjemne potila.

„Netlač na mňa,“ zaprotestoval Isaac. „Čas smrti ti nebudem schopný povedať skôr, kým ho poriadne neprezriem a neotvorím ho. Extrémne teplo alebo zima spomaľujú proces rozkladu. V prípade horúčavy v tejto miestnosti ide o to, že vysušuje telo. Všimni si, že telo začína meniť farbu.“ Isaac ukázal na miesto, kde koža na bruchu začala naberať zelený nádych. „To môže znamenať, že tu leží už niekoľko dní, ale ako som povedal, musím najskôr vykonať pitvu.“

Erika pohľadom prebehla celú miestnosť. Pri stene vedľa dverí stála ťažká drevená skriňa na oblečenie a vo výklenku pod arkierovým oknom podobný bielizník so zásuvkami. Vrchná plocha všetkého nábytku bola prázdna – bez kníh alebo ozdôb, bez akýchkoľvek zbytočností, ktoré sú bežnou súčasťou všetkých spální. Izba bola uprataná. Až príliš.

„Bol ženatý?“ opýtala sa Erika.

„Áno. Ale manželka sa už istý čas nevyskytuje na scéne. Niekoľko mesiacov žili oddelene,“ odpovedala Mossová.

„Na muža, ktorý žil sám len krátko, je tu naozaj upratané,“ opáčila Erika. „Pokiaľ teda neupratal útočník,“ dodala.

„Čože? Že by povysával skôr, ako zmizol?“ opýtala sa Mossová. „Bodaj by ma tiež navštívil. Mali by ste vidieť, ako to u nás doma vyzerá.“

Napriek horúčave, ktorá panovala v miestnosti, Erika zachytila, že sa dvaja technici, ktorí sa zaoberali telom, snažili potlačiť úsmev.

„Mossová, na toto nie je vhodný čas.“

„Ospravedlňujem sa, šéfka.“

„Myslím, že ruky mu priviazali až post mortem,“ povedal Isaac a prstom v latexovej rukavici sa jemne dotkol zápästia. Napnutá koža pod pazuchou vytvárala biele záhyby. „Na zápästiach sú len drobné odreniny.“

„Takže bol už v posteli, keď došlo k útoku?“ opýtala sa Erika.

„Možno,“ odvetil Isaac.

„Nikde nevidno žiadne odložené oblečenie. Možno, že sa normálne vyzliekol, pretože si chcel ľahnúť, a oblečenie sám upratal,“ poznamenala Mossová.

„To znamená, že vrah sa mohol ukrývať niekde pod posteľou alebo v skrini, alebo že by sa dovnútra dostal oknom?“ pýtala sa Erika a zažmurkala, pretože jej do očí kvapkal pot z čela.

„To budeš musieť zistiť sama,“ povedal Isaac.

„Hej, ja viem. Mám naozaj šťastie.“

Erika a Mossová zostúpili do otvoreného priestoru obývacej izby, kde pracovali ďalší technici zaisťujúci miesto činu. Jeden z technikov k nim pristúpil. Erika sa s ním nikdy predtým nestretla. Mal okolo tridsiatky, peknú tvár a vysoké nordické čelo. Svetlé vlasy sa mu leskli potom. Keď stál pri Erike, musel zodvihnúť hlavu, pretože merala vyše stoosemdesiat centimetrov.

„Detektív šéfinšpektor Fosterová? Som Nils Åkerman a zodpovedám za miesto činu,“ povedal. V jeho perfektnej angličtine zaznieval sladký švédsky akcent.

„Ste tu nový?“ opýtala sa Mossová.

„V Londýne? Áno. Na vraždách a ťažkých ublíženiach na zdraví nie.“ Nils mal príjemnú a peknú tvár a rovnako ako mnohí ďalší ľudia, ktorí sa každý deň bežne stretávajú so smrťou a inými hrôzami, pôsobil ako človek plný rešpektu a zmyslu pre čierny humor.

„Rada vás spoznávam,“ povedala Erika. Keď si podali ruky, latexové rukavice vydali vŕzgavé zvuky.

„Čo už viete?“ opýtal sa Nils.

„Zoberte to, prosím, od začiatku,“ požiadala ho Erika.

„Dobre. Matka prišla okolo pol ôsmej, aby nakŕmila mačku. Mala kľúče, takže si sama odomkla. Keď vošla, elektrina bola vypnutá. A zdá sa, že prúd nešiel niekoľko dní. Obsah chladničky a mrazničky začal plesnivieť.“

Erika sa pozrela na veľkú chladničku s mrazničkou z nerezovej ocele, na ktorej bolo magnetkami pripevnených niekoľko pestrofarebných obrázkov namaľovaných detskou rukou.

„Internet a telefón boli tiež odpojené,“ dodal Nils.

„Odpojené, pretože ich nezaplatil?“ opýtala sa Erika.

„Nie, kábel k internetu bol prerezaný,“ vysvetlil Nils. Prešiel do kuchyne a zodvihol plastové vrecko na dôkazy, ktoré obsahovalo dva kusy kábla. Jeden kus bol pripojený k malému modemu. Potom zodvihol ďalšie plastové vrecko. „Tu je mobil obete. SIM karta a batéria chýbajú.“

„Kde ste ho našli?“ opýtala sa Erika.

„Na nočnom stolíku. Bol pripojený na nabíjačke.“

„V dome ste nenašli žiadny iný telefón?“

„Na prízemí je pevná linka.“

„Takže to znamená, že nech už to spravil ktokoľvek, zobral SIM kartu a batériu z telefónu, ktorý ležal na nočnom stolíku a nabíjal sa?“ uistila sa Mossová.

Nils prikývol. „Je to možné.“

„Počkať, počkať,“ zarazila ich Erika. „Bolo na nočnom stolíku ešte niečo iné? Spálňa vyzerá dosť prázdno.“

„Okrem telefónu tam nebolo vôbec nič,“ povedal Nils. „Ale v zásuvke nočného stolíka sme predsa len čosi objavili.“ Zodvihol ďalšie plastové vrecko na dôkazy s niekoľkými časopismi s gay pornom – výtlačky Black Inches, Ebony a Latino Males.

„Bol homosexuál?“ opýtala sa Erika.

„A ženatý,“ dodala Mossová.

„Koľko to mal vlastne rokov?“

„Štyridsaťšesť,“ odpovedala Mossová. „S manželkou žili oddelene. Ale tie časopisy sú staré. Pozrite sa, sú to čísla z roku 2001. Prečo by si ich odkladal?“

„Takže ich mal ukryté a sám bol nepriznaný homosexuál?“ rozmýšľala Erika.

„Možno ich mal niekde ukryté celé roky. Možno ich priniesol odniekiaľ z povaly, keď sa jeho manželstvo rozpadlo,“ navrhol Nils.

„Je tu viac ,možno‘, ako by sa mi páčilo,“ podotkla Erika.

„Na kuchynskej linke sme našli balenie lasagní do mikrovlnky. Jedlo bolo na tanieri. Vedľa taniera stál prázdny pohár od červeného vína. Pošleme ho do laboratória,“ povedal Nils. „Ešte by ste mali vidieť toto.“ Nils ich viedol cez kuchyňu, minuli ošúchanú pohovku pomaľovanú fixkami, na ktorej bola veľká škvrna od čaju. Krabica preplnená hračkami bola umiestnená medzi pohovkou a sklenenou stenou s výhľadom do záhrady. Sklenená stena bola roztiahnutá, takže mohli vyjsť von na drevenú dlážku. Erika si vychutnávala pokles teploty. Reflektory mierili do zadnej časti záhrady, ktorá sa, ako Erika videla, ťahala až k tmavej húštine, kde niekoľko prikrčených postáv v kombinézach skúmalo trávnik.

Po úzkej štrkovej cestičke vedúcej pozdĺž sklenenej steny sa dostali až k vysúvaciemu oknu, ktoré bolo na tej istej úrovni ako drez v kuchyni. Z kanála pod oknom vychádzal neznesiteľný zápach pripomínajúci zvratky.

„Zobrali sme odtlačky z okien, z odkvapových rúr, z okna susedného domu,“ povedal Nils. „Nič sme nenašli. Ale objavili sme toto.“ Nasmeroval ich pozornosť k spodnej časti rámu bielo natretého vysúvacieho okna. „Vidíte to? V tom dreve?“ Prstom v latexovej rukavici ukázal na malý štvorcový odtlačok v lesklom nátere, ktorý nebol viac ako pol centimetra široký. „Okno niekto otvoril násilím pomocou tupého plochého nástroja, pravdepodobne skrutkovača.“

„Keď ste dorazili na miesto, toto okno bolo zavreté?“ opýtala sa Erika.

„Áno.“

„Dobrá práca,“ poznamenala a opäť sa pozrela na nepatrný odtlačok v nátere. „Dokázali ste získať zo štrku nejaké stopy topánok?“

„Zopár nezreteľných stôp, ktoré by snáď mohli byť odtlačky malých chodidiel, ale nie je to nič, z čoho by sme mohli vychádzať. A teraz by sme sa mohli vrátiť dovnútra,“ vyzval ich Nils. Obidve ho nasledovali okolo domu, prešli sklenenými dverami a prišli do kuchyne k vysúvaciemu oknu z vnútornej strany.

„Vidíte? Tu by mali byť západky,“ povedal Nils a ukázal na dva malé hranaté otvory, jeden na každej strane okenného rámu.

„Aké západky?“ opýtala sa Mossová.

„Dva plastové háčiky pripevnené k pružinkám zvnútra vrchného rámu. V okne sú preto, aby sa nedal spodný rám vytlačiť silou hore. A tie západky niekto odstránil.“

„Mohol to spraviť Gregory Munro?“ opýtala sa Erika.

„Nie, pokiaľ by sa obával, že by ho niekto mohol vykradnúť. A domnievam sa, že také obavy mal, pretože v celom dome je nainštalovaný špičkový bezpečnostný systém. Na záhrade za domom sú aj senzory pohybu. Alarm sa mal spustiť, ako náhle by došlo k výpadku elektriny. Na takom princípe tie alarmy fungujú. Ale nič sa nestalo.“

„To znamená, že nech už tie západky z vysúvacieho okna odstránil ktokoľvek, poznal aj kombináciu bezpečnostného alarmu?“ opýtala sa Erika.

„Teoreticky áno,“ potvrdil Nils. „A ešte jedna vec.“ Znovu ich vyviedol von sklenenými dverami. Keď došli až k zadnej časti záhrady, všetci sa sklonili pod stromom, aby videli, ako je drôtené pletivo pri zemi vytiahnuté smerom hore. „Za záhradou vedie železničná trať a ďalej je prírodná rezervácia Honor Oak,“ povedal Nils. „Myslím, že útočník sa dostal dovnútra tadiaľto. Pletivo bolo prestrihané kliešťami.“

„Do čerta,“ uľavila si Mossová. „Kto myslíte, že to spravil?“

„Musíme o doktorovi Gregorym Munroovi zistiť viac,“ odpovedala Erika a pohľad stočila smerom k domu. „Tam nájdeme odpoveď.“

KAPITOLA 5

Starý stolný počítač stál na veľkom rozheganom stolíku na kolieskach, ktorý bol zastrčený pod schodiskom skromného domčeka. Na obrazovke naskočila domovská stránka chat roomu. Bežne využívané chat roomy sú monitorované, ale tento sa nachádzal v mútnych vodách internetu, kde sa darí špine a hnusu.

Ozvalo sa pípnutie a meno užívateľa VOJVODA zablikalo na obrazovke, keď začal písať.

VOJVODA: Je niekto hore?

Prsty, bažiace po konverzácii, sa rýchlo mihali po klávesnici.

NOČNÝ VTÁK: Ja som stále hore, Vojvoda.

VOJVODA: Nočný vták, kde si bol?

NOČNÝ VTÁK: Veľa práce. Tri dni už nespím. To je asi môj rekord.

VOJVODA: Môj rekord sú štyri. Tie šialené psychedelické halucinácie za to aj stáli. Holé baby... Tak skutočné, že som takmer zošalel.

NOČNÝ VTÁK: Bodaj by boli moje halucinácie tiež tak príjemné! Neznesiem rozsvietené svetlá, spôsobujú mi bolesť... Ale potom sa zdá, že všetky tiene ožívajú. Prázdne slepé tváre ma sledujú z kútikov mojich vlastných očí. A tiež vidím jeho.

VOJVODA: Prežívaš peklo?

NOČNÝ VTÁK: Už je to rutina... To predsa vieš.

VOJVODA: Hej, to viem.

VOJVODA: Takže? Dokonané?

NOČNÝ VTÁK: Áno.

VOJVODA: Naozaj?

NOČNÝ VTÁK: Áno.

VOJVODA: Vrece na zaviazanie?

NOČNÝ VTÁK: Áno.

VOJVODA: Ako dlho to trvalo?

NOČNÝ VTÁK: Takmer štyri minúty. Bojoval, hoci mal v sebe drogy.

Nastala krátka pauza. Naskočila bublina, v ktorej stálo: „VOJVODA píše...“ Potom sa na obrazovke chvíľu nič nedialo.

NOČNÝ VTÁK: Si tam ešte?

VOJVODA: Hej. Nikdy som si nemyslel, že to urobíš.

NOČNÝ VTÁK: Myslel si si, že len trepem? Ako väčšina ľudí na sieti?

VOJVODA: Nie.

NOČNÝ VTÁK: Myslel si si, že nemám dosť sily?

VOJVODA: NIE!

NOČNÝ VTÁK: To je dobre, pretože ja hovorím vážne. Veľa rokov ma ľudia len podceňujú. Myslia si, že som slaboch. Šliapu po mne. Zneužívajú ma. JA NIE SOM SLABOCH. Mám SILU. Mentálnu a fyzickú SILU, ktorá len potrebovala odomknúť.

VOJVODA: Nepochybujem o tebe.

NOČNÝ VTÁK: Na to by si nemal ani pomyslieť.

VOJVODA: Prepáč. Nikdy som o tebe nepochyboval. Nikdy.

VOJVODA: A ako sa tak človek cíti?

NOČNÝ VTÁK: Ako Boh.

VOJVODA: V Boha neveríme.

NOČNÝ VTÁK: A čo keď som ON?

Ubehlo niekoľko minút, kedy sa nič nedialo, až nakoniec VOJVODA napísal:

VOJVODA: A čo sa bude diať teraz?

NOČNÝ VTÁK: To je len začiatok. Doktor bol prvý v mojom zozname. Už mám vyhliadnutého niekoho ďalšieho.

KAPITOLA 6

Erika vošla na parkovisko pri policajnej stanici vLewisham Row ráno pred ôsmou. Práca na mieste činu sa pretiahla až do skorého rána. Pred príchodom do práce mala čas len na pár hodín spánku asprchu. Keď vystúpila zauta, teplý vzduch bol ťažký od výfukových plynov avodiči nákladiakov na kruhovom objazde trápili prevodovky svojich vozidiel. Zdiaľky sa ozývalo aj vrčanie arinčanie žeriavov pracujúcich na výškových budovách, ktoré boli vrôznych štádiách výstavby rozosiate všade naokolo. Hranatá betónová budova policajnej stanice vporovnaní snimi vyzerala zakrpatene. Erika zamkla auto avydala sa naprieč parkoviskom ku hlavnému vchodu. Necítila sa príliš dobre – málo spala, potila sa apotrebovala sa napiť niečoho studeného.

Na recepcii bolo chladnejšie, ale teplo, ktoré sa miesilo snechutným kokteilom zvratkov adezinfekcie, ovzdušie nijak nezlepšovalo. Seržant Woolf sa nakláňal nad svojím stolom avypĺňal formulár. Brucho mu prekypovalo cez nohavice atvár svýraznými lícnymi kosťami mal červenú alesklú od potu. Obďaleč stál vysoký štíhly mladík vufúľaných teplákoch apozoroval svoj majetok – celkom nový iPhone adve škatuľky cigariet vochrannej fólii – naskladaný vplastovej prepravke stojacej na stole. Mladíkova vyziabnutá avyhladovaná tvár nekorešpondovala sdrahými vecami, na ktoré čakal, aErika mala pocit, že nebude trvať dlho, kým sa na policajnú stanicu opäť vráti.

„Dobré ráno. Nepodarilo sa náhodou niekoho zbufetu presvedčiť, aby robili ľadovú kávu?“ opýtala sa Erika.

„Nie,“ odpovedal Woolf achlpatým predlaktím si utrel tvár. „Zdá sa, že nemajú absolútne žiadny problém servírovať nám jedlo studené ako ľad, tak potom nechápem, prečo to isté nemôžu spraviť aj skávou.“

Erika sa usmiala. Chudý mladík prevrátil oči. „Hej, pokojne si poklebeťte, pretože ja sa nikam neponáhľam. Chcem len svoj iPhone. Je totiž môj.“

„Zabavili sme ho pred štyrmi mesiacmi na mieste činu, tak ďalších desať minút snáď počkáte,“ opáčil Woolf aumlčal ho pohľadom. Odložil pero abzučiakom pustil Eriku do hlavnej časti policajnej stanice. „Marsh je už tu. Vravel, že vás chce vidieť, hneď ako prídete.“

„Dobre,“ povedala Erika. Prešla dverami, av okamihu, keď sa za ňou zavreli, utíchlo aj bzučanie. Vyprahnutou chodbou zaliatou fluorescenčným svetlom prechádzala okolo prázdnych kancelárií. Ešte bolo síce skoro, ale veľa policajtov si zobralo dovolenku, takže celková atmosféra pôsobila pomerne spomalene.

Výťahom sa dostala ku kancelárii svojho šéfa. Zaklopala, akeď začula tlmenú odpoveď, vstúpila do miestnosti. Detektív vrchný superintendant Marsh stál pri okne otočený chrbtom ku nej apozoroval záplavu betónu plnú žeriavov adopravného ruchu. Bol vysoký, mal široké plecia anakrátko ostrihané tmavé vlasy mu prekvitali šedinami. Keď sa otočil, Erika uvidela, že má pery má pritlačené ksvetlozelenej slamke, ktorá trčala zveľkého téglika ľadovej kávy zo Starbucks. Marsh bol pekný, hoci vyzeral vyčerpane. Nadvihol obočie aprehltol.

„Dobré ráno, pane,“ pozdravila ho Erika.

„Dobré ráno, Erika. Tu máte, zobral som jednu aj pre vás.“ Marsh prešiel ku svojmu pracovnému stolu, na ktorom vládol značný neporiadok azodvihol druhý téglik sľadovou kávou, ktorý jej podal spolu so slamkou zabalenou vpapierovom obale. Téglik zanechal veľký mokrý odtlačok na vytlačenej úvodnej správe, ktorá sa týkala vraždy Gregoryho Munroa, aktorú mu Erika poslala mailom skoro ráno.

„Vďaka, pane.“ Erika si zobrala kávu azatiaľ čo sa pohrávala so zelenou slamkou, blúdila pohľadom po kancelárii. Panoval vnej neporiadok. Sama pre seba si vždy vravela, že je to miestnosť, vktorej sa mieša prítomnosť človeka svysokou autoritou asúčasne aj izba chalana vpuberte. Na stenách viseli rôzne ocenenia, dlhé police sa prehýbali pod ťarchou neusporiadaných zložiek kstarým prípadom, zprepchatých zásuviek sa predierali von papiere. Odpadkový kôš pretekal, ale namiesto toho, aby sním Marsh niečo spravil, jednoducho naskladal niekoľko obalov od sendvičov aprázdne tégliky od kávy hore na kôš, takže balansovali asi tridsať centimetrov nad okrajom nádoby. Na parapete stálo niekoľko uschnutých kvetín apozdĺž jednej steny ležali kusy vešiaka. Erika si nebola istá, či praskol pod ťarchou vecí, ktoré naň Marsh vešal, alebo či ho sám zlomil vnávale zlosti, ktorej mal to potešenie stáť vceste.

Zložila tenký papierový obal zo zelenej slamky, ktorú zatlačila do dierky vplastovom kopulovitom viečku, auchlipla. Vychutnávala si osviežujúcu alahodnú chuť ľadového nápoja.

„Čo to je, pane? Bezkofeínová káva? To preto, že sa chystáte na dovolenku?“

Usmial sa, sadol si akývol Erike, aby sa tiež posadila. „Áno, dva týždne na juhu Francúzska. Už sa nemôžem dočkať. No, čítal som vašu správu. Ten útok medzi homosexuálmi včera večer. Dosť nepríjemná záležitosť.“

„Pane, neviem či to bol útok medzi homosexuálmi...“

„Celé to nesie jasné stopy takého útoku – mužská obeť, homosexuálne porno, udusenie. Bol to dobre zarábajúci lekár. Odhadujem, že si snajväčšou pravdepodobnosťou platil nejakého chlapca. Pustili sa do istých výstredností. Ten chalan má jeho telefónne číslo. Stratilo sa niečo?“

„Nie, pane. Ako som povedala, nemyslím si, že ide jednoznačne oútok medzi homosexuálmi. Vo svojej úvodnej správe kprípadu som to tak ani neklasifikovala.“ Erika zachytila Marshov zmätený pohľad. „Pane, čítali ste správu?“

„Samozrejme, že som ju čítal!“ odvrkol Marsh.

Erika zdvihla správu ležiacu na jeho stole, na ktorej sa rozpíjal mokrý kruh. Videla, že správa obsahuje len jednu stranu. Zdvihla sa aprešla kMarshovej tlačiarni, otvorila zásobník, vytiahla balík papiera, položila ho do tlačiarne azásobník zatvorila.

„Čo robíte?“ opýtal sa Marsh. Ozvalo sa kliknutie, bzučanie azo stroja vyliezla druhá strana správy. Erika mu ju podala aznovu sa posadila. Marsh správu dočítal av tvári zosivel.

„Pane, na mieste činu boli známky toho, že išlo predovšetkým onaplánovanú akciu. Bezpečnostný alarm bol deaktivovaný, telefónne káble prerezané avšetky odtlačky prstov atelové tekutiny patrili výlučne obeti.“

„Doriti, presne toto sme potrebovali. Myslel som si, že ide len oútok medzi homosexuálmi.“

„Len útok medzi homosexuálmi?“

„Laurel Road. Honor Oak Park.“