Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Rebecca Raisinová

Kouzelná Paříž - Obchůdek s knihami

Z anglického originálu The Little Bookshop on the Seine vydaného roku 2016 nakladatelstvím Carina, které je součástí HarperCollinsPublishers,
přeložila Jana Kordíková
Jazyková redakce Diana Štelová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Natálie Pecková
Korektury Sylvie Zbraňková
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8564. publikaci.
První vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

First published in Great Britain 2016 by Carina, an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd. under the title THE LITTLE BOOKSHOP ON THE SEINE
© 2015 Rebecca Raisin
Translation © Grada Publishing a.s. 2023, translated under licence from HarperCollinsPublishers Ltd.
Rebecca Raisin asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.
Cover design and motive by www.buerosued.de in Munich for Aufbau Verlage GmbH & Co. KG in Berlin.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Translation © Jana Kordíková, 2023

ISBN 978-80-247-4932-7 (ePub)
ISBN 978-80-247-4931-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5082-3 (print)

Claire Ellisové

KAPITOLA JEDNA

ŘÍJEN

S těžkým srdcem jsem do výlohy umístila nápis Všechny knihy za polovinu.

Jestli se situace rychle nezlepší, brzy tam budu psát: Končíme, všechno musí pryč. Jen z té myšlenky mi naskočila husí kůže. Když jsem vyšla ven, abych výlohu zkontrolovala i z chodníku, podzimní obloha byla zbarvená donachova s oranžovými šmouhami.

Pod nohama mi křupaly listy hvězdicového tvaru. Přinutila jsem se k úsměvu. Takový výprodej nemůže škodit, možná se díky němu naše čísla dostanou z červených do černých – což přímo zoufale potřebuju. Zvedli mi totiž nájem. Majitel budovy, výmluvný čtyřicátník s ostrými rysy, na mě poslední dobou začal tlačit – mám prý víc platit a zlepšit organizaci obchodu, protože ty neuspořádané hromádky knížek představují požární riziko. Navýšení nájmu mi rozpočet natáhlo až k prasknutí. Budu muset něco změnit.

Ozval se můj telefon, což mi na tváři vyvolalo široký úsměv. Takhle brzy ráno může volat jenom Ridge. I když jsme spolu chodili skoro rok, jeho jméno mě stále ještě nutilo k chichotání. Přesto se k němu skvěle hodilo. Když jsem se potkala s jeho milou a kultivovanou maminkou, ujišťovala mě, že mu jméno vybrala dávno předtím, než se v nekonečném seriálu Báječní a bohatí objevil jeho jmenovec. Dokonce na tom odhodlaně trvala a tvrdila, že seriálová postava se jejímu synovi nemůže rovnat. Musela jsem s ní souhlasit. Oba sice měli velmi ostře řezané lícní kosti jako správné filmové hvězdy a pronikavý pohled, ze kterého se ženám podlamovala kolena, ale můj přítel rozhodně nebyl jen prázdná nádoba – jeho mysl jsem milovala stejně intenzivně jako dokonalé břišáky a zachmuřený svůdný pohled. A ještě lepší na něm bylo, že mě miloval takovou, jaká doopravdy jsem.

Byl hrdinou milostného příběhu, který jsem zažívala ve skutečném životě, a zítra se měl vrátit z Kanady. Už jsem se s ním týdny neviděla a toužila jsem po něm tak silně, že jsem z toho sama zrudla.

Rychle jsem pospíchala dovnitř a udýchaně zvedla telefon: „Knihkupectví Na Růžku.“

„Tenhle hlas mám tak rád,“ prohlásil sytým a zastřeným tónem. Zatřepetalo se mi srdce, když jsem si ho představila na druhém konci linky, ty jeho havraní vlasy a svůdné modré oči. Stačilo, aby po mně vrhl jediný významný pohled, a mně se roztřásly nohy a byla jsem úplně omámená.

„Co máš na sobě?“ začal.

„Ty jsi nějak zvědavý.“ Musela jsem potlačit smích, protože jsem náš hovor chtěla co nejvíc protahovat. Zatím byl náš vztah mnohem víc na dálku, než jsem čekala, protože jako novinář neustále létal po celém světě. Ze všeho toho odloučení mě často bolelo srdce a dny byly plné otupělosti. Naštěstí jsem měla své knihy a pěkný romantický příběh je ideální bojovník proti osamělosti.

„Jen mi to pověz, nebo ti budu muset zavolat po Skypu, abych se přesvědčil na vlastní oči.“

Když jsem se podívala na své oblečení, musela jsem se ušklíbnout: černé punčochy, černá úzká sukně a modrý svetr plný žmolků, který byl snad stejně starý jako kopce kolem Ashfordu. Na takovou odpověď by asi Ridge zvědavý nebyl a ani já nestála o to, aby si mě po týdnech odloučení představoval právě takhle. „Ty punčochy, co máš tak rád, a…“

V jeho hlase se ozvalo zavrčení. „Ty punčochy? S těmi roztomilými podvazky?“

Pohodlně jsem se usadila za pult a hrála si s ofinou. „Přesně ty.“

Zasténal. „Ty mě snad chceš zabít? Vyfoť se…“

„To není třeba. Když budeš hodný, vezmu si zítra večer ty červené.“ Svůdně jsem se usmála. Naše opětovná shledání vždy bývala velmi vášnivá; rozhodně si potrpěl na fyzické projevy lásky. Což pro něj bylo jenom dobře, protože nebylo lehké odtrhnout mě od stránek knih. Když byl doma, opouštěli jsme ložnici pouze v případě, že jeden z nás měl práci. Láska k Ridgeovi mi ukázala spoustu novinek, zvláště v ložnici, kde postupoval až mučivě pomalu, na každé vteřině si dával záležet. Touha po něm mě úplně zaplavila.

Pak se ozval tlumený hlas a tiché vyzvánění telefonu. Ridge komusi něco zamumlal a pak začal: „Pokud jde o zítřek…“ Odmlčel se, ale každá z těch slabik úplně vyzařovala lítost.

Zavřela jsem oči. „Ty nepřijedeš, viď?“ Snažila jsem se nevzdychat, ale stejně to ze mě vyklouzlo. Další zajímavý a významný článek pro něj byla tak lákavá vidina, že prostě nedokázal odolat. Poslední dobou mezi našimi setkáními byly čím dál větší mezery. Chápala jsem, že je pro něj jeho práce důležitá, ale stejně jsem ho chtěla jen sama pro sebe. Kdyby se tak v maloměstě, kde jsem bydlela, usadil natrvalo.

Vzdychl. „Mrzí mě to, zlato. V Indonésii se rozpoutala jedna aféra a já tam musím jet. Bude to jenom na týden dva, pak si snad budu moct vzít volno.“

Venku se dubové listy pomalým krouživým pohybem líně snášely dolů a dopadaly na zem. Nikdy jsem nebyla vyčítavý typ, ale v podobných okamžicích mě to silně lákalo. Totéž mi totiž Ridge tvrdil už třikrát předtím, když rušil plánovaný příjezd. Pak však pokaždé někdo zavolal a poprosil ho, aby vyrazil na další štaci, a bylo po dovolené.

„Chápu,“ začala jsem a snažila se předstírat veselí. Občas mi připadalo, jako bych hrála nekonečnou hru na čekanou. Copak se to nikdy nezmění? „Jen pro tvou informaci, odpoledne mám žhavé rande.“

Zalapal po dechu. „Doufám, že mluvíš o rande s nějakým fiktivním hrdinou.“ Sice vtipkoval, ale v jeho hlase zazněl náznak žárlivosti. Možná je pro něj odloučení stejně náročné jako pro mě.

„S děsně sexy postavou z jedné knihy… není sice tak úžasný jako můj skutečný přítel, ale poslouží mi jako náhrada, dokud se ten reálný nevrátí.“

„No, jestli kvůli němu budeš půl noci vzhůru, tak si to pěkně odnese,“ vyhrožoval v žertu. Pak vážnějším tónem dodal: „Ono se to zklidní, Sarah. Tak moc chci být s tebou, že mě z toho úplně bolí na duši. Ale teď když jsem na volné noze, zkrátka musím brát, co je.“

„Já to chápu. Ale občas je toho na mě prostě moc. Jako by někdo zmáčkl tlačítko pauza a já zůstala vězet na místě.“ Kousla jsem se do rtu a snažila se přijít na způsob, jak mu to vysvětlit. „Nejde jen o to, že se mi po tobě stýská… chápu, že s tvou prací to jinak nejde, ale je toho víc. Moc se mi nedaří v obchodě, zvedli mi nájem, každý se nějak rozvíjí a já pořád zůstávám tou starou dobrou Sarah.“

Na stejné křižovatce jsem stála, když jsem potkala Ridge a on mě jako pravý romantický hrdina vzal do náručí. Nějakou dobu mi to stačilo. Vždyť láska přece všechno vyřeší. Ale kromě milostné stránky můj život za moc nestál a já dobře věděla, že za to může můj strach ze změn. Měla bych vystoupit ze stránek svých knih, vlastně radši spíš vyskočit. Měla bych popadnout život za pačesy a pořádně s ním zatřást. Ale jak?

„Zkrátka jsi měla pár náročných týdnů. Nic jiného v tom není. Brzy se vrátím a určitě můžu udělat něco, díky čemu úplně na všechno zapomeneš…“

Při té myšlence mě začalo šimrat v břiše. Sice díky němu za dveřmi ložnice na všechno zapomenu, jenomže pak odjede a na mě se to zase navalí.

Co přesně jsem hledala? Kamarádky už se vdávaly a rodily děti. Kupovaly si domy a zařizovaly je. Zakládaly vlastní firmy. A já dál zůstávala na místě. Jako introvertka jsem byla nejspokojenější v šeru svého obchodu, kde jsem si četla romantické příběhy, abych mezi obsluhováním vzácných zákazníků nějak zabila čas, ale nestačilo mi to. V connecticutském maloměstě se nedalo nic moc dělat. A zdejší klidný, mírumilovný život mi vyhovoval, ale nic víc. Bála jsem se, že mi život protéká mezi prsty jen proto, že jsem moc stydlivá na to, abych popadla opratě.

To, co jsem se snažila říct, vlastně nebylo jasné ani mně samotné. Přestala jsem s tím Ridge zatěžovat a raději jsem změnila téma. „Doufám, že je ti jasné, že až přijedeš, nevystrčíš z domu ani špičku nosu. Vypneme telefony, odložíme počítače a bezpečí postele opustíme jen, když budu potřebovat nakrmit.“ Pořádné postelové radovánky mi zatím postačí a snad se mi brzy podaří rozluštit, o co přesně stojím.

„Co kdybych tě nakrmil já?“ navrhoval roztouženě. „Pak bychom z postele nemuseli vylézat vůbec.“

„Sliby chyby,“ vyhrkla jsem a zatajil se mi dech. Doufala jsem, že tahle touha nikdy nevyvane, to mučivě příjemné očekávání.

„Už musím končit, kotě. Jestli se vrátím včas, večer ti zavolám.“

„Určitě mi zavolej! Jinak ti totiž ten fiktivní hrdina dost možná přebere přítelkyni. Ráda bych tě varovala, že je dost sexy.“

„Proč proboha žárlím na literární postavu?“ smál se tiše a svůdně. „Dobře, tak večer. Miluju tě.“

„Taky tě miluju.“

Zavěsil a já zůstala omámená a roztoužená, protože jsem se dozvěděla, že ho zítra neuvidím.

Snažila jsem se myšlenky na Ridge zahnat z hlavy. Kdyby totiž někdo vešel dovnitř a uviděl mé zrudlé tváře, okamžitě mu bude jasné, na co jsem myslela. Proč jenom je tak hrozně přitažlivý a nenuceně sexy.

Ospalé městečko Ashford se brzy probudí pod mlhavým říjnovým světlem. Cedulky na obchodech začnou oznamovat, že je otevřeno, majitelé budou zametat schody a místní se začnou procházet po ulici. Někteří se před chladem schovají do knihkupectví a dopoledne stráví u hrnku teplého čaje v jednom z útulných koutů prostoru, který připomínal labyrint.

Ráda jsem zákazníkům nabízela místo, kde se mohli zdržovat. Hlavní pro mě bylo pohodlí – pokud člověk má hezkou knížku a něco teplého k pití, co víc by si mohl přát, aby si vylepšil den? Na místech k sezení byly položené koberečky a polštářky. Kabáty si hosté mohli pověsit na háček, našli si židli, přehodili si přes nohy pletené deky a čekala je hodinka či dvě v maximálně relaxačním prostředí.

Chodila jsem po obchodě s péřovou prachovkou, šimrala s ní obálky knih a probírala je ze spánku. Byla jsem si jistá, že jakmile se ke knihám otočím zády, vrtí se a pomrkávají na sebe, jako by se nemohly dočkat, až den konečně začne, do obchodu proniknou první paprsky slabého slunečního světla a dopadnou na ně jako reflektory, jako by chtěly říct: Tahle kniha je tady pro vás.

Co kdybych musela zavřít, jako se to nedávno stalo řadě okolních obchodů? Bolela mě vidina, že lidé přicházejí o zážitek z návštěvy skutečného knihkupectví. Není to nejlepší, když člověk může vstoupit do tlumeně osvětleného prostoru a hledat tu správnou knihu? Konečky prstů může přejíždět po hřbetech, čichat báječnou vůni starých děl, listovat jimi a urovnávat oslí uši. Přečíst si cizí poznámky na okraji nebo zvýrazněnou pasáž, aby se člověk dozvěděl, která věta nebo metafora zaujala předchozího majitele.

Knihy z druhé ruky v sobě mají tolik života. Řada z nich žila v mnoha domovech, některé jen v jednom. Vozily se v letadlech, cestovaly na prosluněné pláže, mačkaly se v batohu a dostaly se až na vysoké hory, kde byl velmi řídký vzduch.

Některé z nich někdo četl ve vaně ovoněné růžemi, vlhkost je celé zkroutila a zvětšila jim objem. Na jiných byly na stránce s věnováním dětské čmáranice od malých prstíků, které hledaly prázdný prostor, kde by zanechaly stopu. Byly tu i nedotčené romány, které někdo pročítal velmi opatrně a používal záložky, zlehka převracel listy, jako by svůj vzácný poklad rozhodně nechtěl poškodit.

Já je milovala úplně všechny.

A jen těžko se mi s nimi loučilo. Ale roky obchodu s knihami už mě zocelily. Musela jsem je nechat jít dál a pokaždé jsem si usilovně přála, aby je někdo četl dobře a často.

Moje nejlepší kamarádka Missy tvrdila, že jsem totální cvok a v tom svém zšeřelém obchodě trávím až moc času. Věřila jsem totiž tomu, že se mnou moje knihy komunikují. Občas tiše vzdychly, když si za úsvitu protahovaly vazbu, někdy bzučely, když se nemohly dočkat zákazníka, co postával poblíž a chystal se pohladit jejich hřbet, aby mu pak na přivítanou mohly zaševelit stránkami. Knížky byly, pokud šlo o jejich budoucí majitele, trochu vybíravé. Když se přiblížila vhodná osoba, vydávaly téměř slyšitelné šumění. Většina lidí neví nic o tom, že to knihy si vybírají své čtenáře, a to přesně v době, kdy je potřebují.

Venku zesílil vítr, zvedl listy ze země a ve víru je proháněl ulicí. Já si mnula ruce, abych si je zahřála, a zamířila jsem do čítárny, kde jsem do krbu přiložila pár polínek. Teplota každý den o něco poklesla a praskání a prskání žhnoucího krbu v obchodě zajišťovalo příjemný hudební doprovod, který konejšil podobně jako objetí.

Knihy vyrovnané ve dvou řadách v čítárně nebyly na prodej, ale každý si je mohl prohlížet a užívat přímo na místě. Byli to moji největší oblíbenci, se kterými jsem se nedokázala rozloučit. Získala jsem rozsáhlou knihovnu od muže, kterému zemřela manželka trpící obdobnou posedlostí jako já. Teď to působilo, jako by tu byla s námi. Její sbírka – nezbytná součást jejího života – žila dál i dlouho po jejím odchodu. A já si jí nikdy nepřestanu vážit.

Když jsem se vrátila zpět do přední části obchodu, ulice se probírala k životu. Majitelé se pohybovali před svými obchody a zdravili se s prvními zákazníky, případně se lopotili s křídovými tabulemi, na kterých upozorňovali na své zboží. Zamávala na mě kamarádka Lil z Perníčkové kavárny. Když jsem uviděla její obrovské těhotenské břicho, přimělo mě to k úsměvu. Otevřela jsem vchodové dveře a závan větru mi sfoukl vlasy z obličeje a rozpohyboval stránky knih.

„Buď na sebe opatrná!“ křikla jsem na ni. Lil už měla každým dnem rodit, ale trvala na tom, že bude dál chodit do práce. Všichni jsme teď čelili náročnému období, takže Lil pracovat musela, ale tvrdila, že jen chce všechno dát do pořádku, než bude muset odejít. Její nejlepší kamarádka a jediná zaměstnankyně CeeCee říkala, že hnízdí.

Lil pohodila blonďatými kučerami. „Kdybych na sebe byla ještě opatrnější, tak už bych mohla jenom spát v posteli! A jak bys asi přežila den bez pravidelné dávky čokolády?“ Vítr ke mně donesl její slova vesele pomíchaná.

„To je pravda,“ souhlasila jsem. „Jakmile mi začne kručet v břiše, jsem u tebe.“ Pracovat proti jejich kavárně bylo úplné mučení – do obchodu mi neustále pronikala vůně horké čokolády nebo kvásková vůně čerstvě upečeného chleba. Pak jsem pokaždé musela přejít ulici a dožadovala se nakrmení, sesunula se na jejich pohovku, zatímco ony kolem mě kmitaly a plnily všechny mé gastronomické sny. Dívky z kavárny pro mě byly skvělé přítelkyně, často mi poskytly onu příslovečnou herdu do zad, když se domnívaly, že bych měla opustit svou komfortní zónu a pro změnu vyzkoušet něco nového, například lásku.

Domluvily mi schůzku s Ridgem, protože jim bylo jasné, že sama bych se k tomu nikdy neodhodlala. Když jsem se s ním poprvé setkala, netušila jsem, proč by se významný reportér z New Yorku měl zajímat o holku ze zapadákova. Ne že bych si o sobě snad myslela, že nejsem dost dobrá, ale naše životy od sebe zkrátka dělil snad milion let a lidi jako on byli v Ashfordu velkou vzácností.

Ovšem kamarádky to viděly jinak a doslova mě postrčily do jeho náručí – na večírku ve stejný večer, kdy došlo k neblaze proslulé aféře s pánským rozkrokem. Nejde úplně říct, že do Ridge jsem se zamilovala právě ve chvíli, kdy jsem se po „pádu“ na nerovné terase ocitla s obličejem přitisknutým k jeho choulostivé oblasti, ale moc vzdálené pravdě to vlastně není. Moje takzvané kamarádky celý večer předem naplánovaly, včetně oné „nechtěné“ herdy do zad od Lil, kvůli které jsem se Ridgeovi sesunula k nohám a ocitla jsem se na kolenou s hlavou blízko jeho klína. Zrychlil se mi dech, protože se mu vyhrnul svetr, džíny sklouzly dolů a já měla velkolepou příležitost prozkoumat jeho vypracované břišní svaly. Rty jsem měla jen kousíček od jeho opálené kůže, pak mi však pomohl vstát dřív, než jsem stačila zjistit, jak chutná. Spalovala mě neodolatelná touha vědět, jakou asi má příchuť. To jsou následky toho, když dívka přečte příliš mnoho romantických příběhů.

Když si ten večer vybavím, znovu mi zrudnou tváře, protože to ode mě bylo velmi netypické chování. Co kdybych opravdu jazykem přejela po jeho nahé kůži? Určitě by vzal nohy na ramena dřív, než by přinesli předkrm. Ale přesně takhle na mě působil. Úplně se mi zatmělo v hlavě a tělo začalo fungovat samovolně, a to včetně tisíce představ, které by mě s jiným mužem ani nenapadly. Na vlastní kůži jsem se přesvědčila, že láska na první pohled skutečně existuje.

Do reality mě vrátil Lilin znělý smích. „Tak brzy nashle. Bude na tebe u nás čekat čokoládové suflé.“

„Ty bys snad k pokušení svedla i samotného ďábla!“ zavtipkovala jsem, mávla jí a pak se opět vrátila do tepla svého obchodu.

Pípl mi e-mail a já se hnala k počítači, abych zjistila, od koho je. Přesně tak „vzrušující“ byl můj život bez Ridge. Stačí jeden e-mail a já se můžu přerazit, jen abych zjistila, kdo mi píše. Za normálních okolností jsem totiž běhala jenom kvůli čokoládě, a i v tom případě se jednalo spíš o svižnou chůzi.

obchod@maleknihkupectvi.fr

Psala Sophie, moje úžasná kamarádka z Paříže. Vlastnila slavné knihkupectví Bylo nebylo na břehu Seiny. Propojily jsme se díky mému knižnímu blogu a od té doby se z nás staly důvěrné kamarádky – vzájemně jsme spolu sdílely všechny radosti a strasti knihkupeckého života. Byla milá a okouzlující, knihy zbožňovala se stejnou intenzitou jako já, věřila, že jsou přenosnými kouzly a balzámy pro duši.

Otevřela jsem e-mail a začala si ho číst:

Ma chérie!

V Paříži už nevydržím ani den. Manu mi zlomil srdce – vlastně mi ho vyrval z hrudníku a pošlapal. Dny jsou tady úplně nekonečné a já nemůžu popadnout dech. Chodí si kolem obchodu, jako by se vůbec nic nestalo. Mám pro tebe návrh. Prosím, jakmile to bude možné, zavolej mi.

S láskou

Sophie

Chudák Sophie. O její velkolepé aférce s úžasným mladíkem lehce po dvacítce, který k ní často chodil do obchodu a citoval slavné básníky, jsem si vyslechla úplně všechno. Jejich vztah byl poměrně bouřlivý a ona si často dělala starosti, že Manu se zajímá i o jiné ženy. Dokonce i když ho držela za ruku a procházeli se spolu po dlážděných pařížských uličkách, vrhal obdivné pohledy po ženách, které je míjely.

Rychle jsem jí odpověděla, že jestli má čas, klidně mi může hned zavolat po Skypu. Během několika vteřin mi na počítači začal blikat příchozí hovor.

Na obrazovce se objevil její obličej, kaštanové vlasy v elegantním drdůlku, rty natřené růžovou rtěnkou. Přestože měla zlomené srdce, na první pohled to na ní člověk nepoznal. Francouzi dokázali za každých okolností působit vyrovnaně a klidně, ať už se v jejich složitých životech odehrávalo cokoli.

„Drahoušku,“ prohlásila a kývla na mě. „Je to sukničkář, úplný Casanova, ku…“ Než stihla dokončit další přízvisko, zlomil se jí hlas. „Chodí s holkou, které patří vedlejší obchod!“ Oči jí žhnuly, ale výraz v obličeji zůstával klidný.

Zalapala jsem po dechu. „S jakou holkou? S tou květinářkou?“

Sophie zavrtěla hlavou. „Ne, z druhé strany, s dívkou z prodejny sýrů.“ Ušklíbla se. O lidech ze Sophiina okolí už jsem toho slyšela tolik, že jsem o nich měla slušný přehled.

„S Giselle?“ vyhrkla jsem nevěřícně. „Vždyť je zasnoubená – myslela jsem, že se má každou chvíli vdávat, ne?“

Sophie vykulila oči. „Zasnoubení zrušila a teď celému světu oznamuje, že ji můj Manu požádal o ruku a že si spolu chtějí zařídit dům a okamžitě si pořídit děti…“

Přitiskla jsem si ruku k ústům. „Děti! To by ti přece neudělal!“ Sophie už táhlo na padesát a o dětech se Manuovi jemně zmínila, on ji však okamžitě odbyl, že děti za žádnou cenu nechce.

Pak se ozval zvonek na dveřích obchodu, Sophie se stáhl obličej, sklonila se blíž k monitoru a ztlumila hlas. „Zákazník…“ Přinutila se k zářivému úsměvu, otočila se a bleskurychlou francouzštinou začala hovořit k někým, kdo byl mimo dosah kamery. „Tak,“ pokračovala za chvíli tiše, „o našem milostném trojúhelníku si špitá celá čtvrť a bohužel pro mě se mi všichni posmívají. Starší žena, kterou podvádí mladší muž.“

Nejradši bych prostrčila ruce přes monitor a objala ji. Sice se mistrovsky uměla tvářit neutrálně, ale bylo na ní vidět, že má skelné oči, protože se snaží potlačovat pláč. Lámalo mi srdce, že se k ní Manu zachoval tak necitelně. Ona mu důvěřovala a milovala ho celým srdcem. „Nikdo se ti neposmívá, to ti můžu slíbit,“ ujišťovala jsem ji. „Jestli někoho pomlouvají, je to Manu, protože je všem jasné, jak velkou chybu udělal.“

„Ne, ne.“ Vydral se jí z úst hořký smích. „Vypadám jako hlupačka. Nesnáším, jak se s ní prochází po ulici a dívají se na můj obchod, jako by snad doufali, že si jich všimnu. Je to od nich tak kruté.“ Sophie zvedla ruku a obrátila se za hlasem. Řekla zákazníkovi au revoir a pak se znovu otočila směrem ke mně. Ale za vteřinku dvě se zvonek ozval znovu. „Mám pro tebe návrh a chtěla bych, abys o něm vážně uvažovala.“ Povytáhla obočí. „Nebo si mě minimálně nejdřív vyslechni a pak teprve odmítni.“ Upřela na mě pronikavý pohled a já si celou dobu lámala hlavu, co to může být, ale na nic jsem nepřišla. Sophie mávla na zákazníky a dala si monitor dál od obličeje.

„Tak co?“ vyhrkla jsem s nervózním zahihňáním. „Co přesně mi navrhuješ?“

Vydechla a pak se usmála. „Výměnu obchodů. Ty zajedeš sem a budeš se mi starat o Bylo nebylo, zatímco já převezmu knihkupectví Na Růžku.“

Prudce jsem se nadechla a spadla mi čelist.

Sophie pokračovala. Její nervozitu prozrazovalo jen jemné chvění rukou při gestikulaci. „Pořád vykládáš o tom, jak bys chtěla navštívit město lásky – a teď máš jedinečnou příležitost, kamarádko. Po našich jazykových lekcích mluvíš francouzsky dost dobře na to, aby sis poradila.“ Slova se z ní prudce řinula a předchozí klid byl ten tam. „Ušetřila bys mi tolik bolesti. Potřebuju se přesunout někam, kde mě nikdo nezná, kde už za žádných okolností nebudu mít možnost najít si někoho nového.“

Při té poznámce jsem se pokusila potlačit úsměv. Už dřív jsem totiž Sophie líčila, že v Ashfordu se v podstatě nevyskytují svobodní muži a že do doby, než se ve městě náhle objevil Ridge, jsem měla téměř neexistující milostný život.

„Sophie, ráda bych ti pomohla, ale už teď jen taktak udržuju obchod nad vodou…“ Chvilku jsem se rozmýšlela, pročísla jsem si vlasy rukou. Už jsem měla přerostlou ofinu, která mi sahala až k obočí. Jak by to mohlo fungovat? Jak bychom jedna druhé mohly vést podniky, starat se o finance, logistiku? Já provozovala i e-shop, kde jsem sháněla vzácné knihy – jak by to Sophie mohla převzít?

Hlavu jsem měla plnou všech těch drobných zádrhelů. Kdybych tu nechala své knihy, bylo by to stejné, jako bych tu nechala dítě. Svůj obchod jsem milovala, jako by to byla živá bytost, oddaný nejlepší přítel, který mě nikdy neopustí. Navíc jsem se ještě nikdy nevydala nikam dál od Ashfordu, natožpak abych někam letěla letadlem – to by prostě nešlo.

„Prosím,“ žadonila Sophie hlasem plným bolesti. „Zamysli se nad tím. Na všech detailech se ještě dohodneme. Víš přece, že to s čísly umím, zvednu ti obrat.“ Oči měla plné slz. „Musím odsud odjet, Sarah. Jsi má jediná naděje. Navíc vánoční Paříž je přece na seznamu tvých přání…“

Seznam přání. Papír s narychlo naškrábanými věcmi, o kterých jsem si nikdy nemyslela, že bych je mohla udělat. Vánoční Paříž – sněhový poprašek na holých stromech na levém břehu Seiny, jiskřivá světýlka na bulváru Saint-Germain, Santova vesnička v Latinské čtvrti. Až příliš vánočních trhů, kde se člověk může procházet zabalený do tlusté šály a rukavic, s Ridgem po boku, zatímco budu pátrat po nějakém pokladu. Strávila jsem řadu dnů u sebe v obchodě schoulená do klubíčka a pročítala si memoáry nebo průvodce věnované Paříži a snila o něčem neskutečném… jednou.

Sophie pokračovala: „Kdybys věděla, jak tady trpím, drahoušku. A není to jen kvůli Manuovi, jde o všechno. Najednou to tady vůbec nezvládám. Jako by někdo vytáhl zátku a já se úplně vyprázdnila.“ Svraštila obličej, jak bojovala se slzami.

I když Sophie nebyla ve stejné situaci jako já, také byla v pořádné kaši. Nové prostředí a místo by možná oba naše životy mohly zlepšit. Ovšem její představa, jak mi zvýší obrat, byla přímo úsměvná, neměla totiž ani tušení, jak je Ashford malý.

„Výměna obchodů…,“ prohlásila jsem, když se mi ta představa začala formovat v mysli. Mohla bych se prostě zvednout a odjet? Co moji přátelé, můj život, moje knižní miminka? Můj strach ze změn? A co Ridge, co by na to řekl on? Ale v mém životě… něco chybělo. Nemohlo by to být řešení?

Paříž, město lásky. Bohaté na literární historii.

Malé knihkupectví na břehu Seiny. Může snad být něco hezčího?

Vedle mě na podlahu s hlasitým žuchnutím spadla kniha – smítka prachu nad ní tancovala jako třpytky. Natáhla jsem krk, abych zjistila, co je to za titul.

Paříž: literární průvodce.

To bylo ale znamení. Opravdu i knihy chtějí, abych jela?

„Ano,“ prohlásila jsem bez dalšího rozmýšlení, „půjdu do toho.“

KAPITOLA DVĚ

„Co že jsi udělala?“ vyjekla Missy aobočí jí vylétlo tak vysoko, až jsem si říkala, že vypadá jako kreslená postavička. Ta hrstka hostů Perníčkové kavárny se na nás otočila, aby zjistili, kvůli čemu nastal ten povyk. Já jsem znachověla azačala se ošívat. Missy po všech zvědavcích vrhla pohled naznačující, aby si hleděli svého.

Kousla jsem se do rtu azvedla ruce. „Tak nějak se to seběhlo ajá řekla ano. Ano. Nic složitějšího se nestalo!“ Omluvně jsem pokrčila rameny. Vždy jsem byla stará dobrá Sarah Smithová: introvertka, knihomolka astydlivka. Neměla jsem ráda změny avyhovoval mi pravidelný, předvídatelný režim. Uklidňovalo mě dobře známé prostředí. Kamarádky mě podporovaly ajá díky nim mohla být sama sebou, ale můj nečekaný plán je jednoznačně ohromil, protože se mi to vůbec nepodobalo.

„Nemůžu uvěřit tomu, že bys sněčím takovým souhlasila, ale víš,“ zarazila se, aby si načechrala kaštanové kučery, „podle mě je to dobrý nápad. Poslední dobou se tu tak nějak ploužíš bez své obvyklé jiskry.“ Dala si nohu přes nohu astáhla si okraj minisukně sleopardím vzorem. „Ale páni, fakt jsem to nečekala. Ty odjíždíš?“ Missy zkřivila obličej, jak se spředstavou výměny obchodů snažila vyrovnat. Vzhledem ktomu, že byla moje důvěrnice av případě nouze jsem se pokaždé obracela na ni, pro ni byla myšlenka, že jsem se kněčemu rozhodla tak náhle, aniž jsem se sní poradila, těžko přijatelná.

„Jedna horká čokoláda aperníkové latté. Teď mi laskavě prozraďte, kvůli čemu tu byl takovej povyk,“ vybídla nás CeeCee asesunula se na starou pohovku proti nám. Nohy si položila na otoman. „Lil!“ zahulákala. „Pojď se knám honem posadit, něco se tady děje.“ Sepjala si ruce na břiše avýznamně se na mě podívala. Tmavé čelo se jí roztomile zkrabatilo.

„No…“ Zastrčila jsem si pramen vlasů za ucho ačekala, až se knám připojí iLil.

Lil se knám přikolébala atěhotenské břicho měla tak obrovské, že si oněj opřela tác sčokoládovými lanýži aperníkovými panáčky. Každé znás podala talíř apak se posadila kCeeCee.

„Tak,“ vyhrkla Lil azvědavě na mě upřela modré oči. „Co je nového?“

Promnula jsem si obličej azhluboka se nadechla. „Dohodla jsem se se Sophie zPaříže, že si spolu vyměníme obchody. Seběhlo se to hrozně rychle… včera jsme si skypovaly ajá souhlasila, aniž jsem nad tím nějak víc přemýšlela.“

Dívky se hlasitě nadechly. Asi poprvé vživotě nebyly schopné slova. Obvykle neustále švitořily ajedna druhou překřikovaly. Zaklonila jsem hlavu arozesmála se. „Holky, vždyť já nejedu na Antarktidu ani na Mount Everest. Mířím do Paříže.“

Lil si odkašlala auklidnila se jako první. „Tedy, Sarah, já jen… teda. Nikdy bych nečekala, že někdy opustíš svůj obchod. Vždyť ty ho přímo miluješ. Knížky jsou jako tvoje děti.“ Kladla důraz na každé své slovo, jasně modré oči měla vykulené údivem. Těhotenství jí svědčilo, pleť měla růžovější než obvykle ablonďaté vlasy jí rostly snad přes noc, splývaly jí po zádech vpřírodních lesklých vlnách. Její obličej však po mém oznámení zbledl. Opravdu si moje kamarádka myslela, že jsem se nerozhodla dobře?

Lil rychle pokračovala dál: „Ne že bych si snad myslela, že to není dobrý nápad. Já jen…“ Pak se odmlčela.

„Tady se nic nezmění. Mládí zmizí jako mávnutím kouzelnýho proutku, to ti můžu prozradit klidně izadarmo. Nastává čas, kdy člověk buď chytí rybu, nebo zkrátka odřízne návnadu, beruško, jde dál audělá, co je třeba,“ vyhrkla CeeCee, vřelá matka kvočna naší skupiny.

Zákazníci postávali upultu achtěli si objednat, ovšem holky byly příliš omráčené na to, aby si toho všimly. Upozornila jsem na ně Lil. „Hned jsem tam,“ ujistila je súsměvem. Tváře měla zrůžovělé překvapením.

„Aco ten tvůj neuvěřitelnej fešák?“ CeeCeein pohled se rozostřil azapomněla, co chtěla říct. „Hmmm, pan Břišák, kdyby mi bylo očtyřicet let míň…“ Její hlas se vytratil amy ostatní jsme musely potlačovat hihňání.

„Cee!“ ulevila si Lil šokovaně. „Mohla by ses laskavě soustředit?“ Všechny jsme se smály do dlaní. Cee měla přezdívky pro všechny naše partnery apokaždé přidala itu poznámku, že kdyby jí bylo tak očtyřicet let méně… Sice už jí bylo hodně přes šedesát, ale navzdory obtloustlé postavě zůstávala vduši puberťačkou.

CeeCee se dívala za nás abyla zabraná do denního snění. Pak prudce trhla hlavou. „Copak? To, že jsem stará, přece ještě neznamená, že si nemůžu vychutnávat krásu! Oči mi slouží celkem dobře! Akdyž toho kluka vidím, jak si vykračuje ulicí, jako by mu patřila, ty svůdný oči, výrazná čelist, prostě dokonalost sama, tak zněj nemůžu spustit oči. Akdyž navíc zahlídnu to jeho úžasný svalnatý tělo aříkám si: ‚Teda, Cee, večer se musíš pomodlit, abys pánubohu poděkovala za tak úžasnou ukázku mužskýho, to je to nejmenší, co můžeš udělat.‘“

Málem jsem vyprskla kávu. Ze všech sil jsem se snažila ji polknout, aniž bych se zalkla. Missy se řehtala jako čarodějnice aLil na Cee vrhla ohromený pohled.

„Myslím,“ řekla mi Lil asnažila se ovládnout smích, při kterém jí poskakovalo břicho, „že bys Cee měla přestat půjčovat všechny ty erotické romány. Zřejmě mají vliv na její zdraví.“

Vzdaly jsme snahu se ovládat avšechny se rozesmály. „Já ti nevím, Lil,“ namítla jsem. „Myslím, že má pravdu. Rozhodně není ošklivý.“

Lil přikývla. „Na to se nedá nic říct.“

„Apak jsi tady ty,“ doplnila Missy azkoumala můj obličej. „Ty dokonce vypadáš francouzsky, Sarah – stím krásným černým mikádem aobrovskýma hlubokýma očima jsi jako rodilá Pařížanka.“ Missy dokázala povzbudit úplně každého, viděla vlidech jen to dobré akomplimenty kolem sebe rozhazovala jako konfety. Ikdyby jí připadalo, že Paříž je šílený nápad, určitě by mě podpořila. Taková už zkrátka byla.

„Jen si představ vás dva vPaříži, jak se tam procházíte jako zamilované hrdličky. Ten chlap je ztebe úplně vedle. Vsadím se, že tě požádá oruku… budete se procházet svlasy smáčenými deštěm, on na tebe upře ty své uhrančivé oči…“ Missy se úplně nechala unést vlastní představivostí.

Já se rozesmála. „Jen se přiznej, že jsi taky četla ty knížky, co jsem dala Cee.“

Missy vyprskla smíchy. „Jo, kdo by řekl, že si na nich vypěstuju závislost. Upřímně řečeno, věřím tomu, že ikdyž se navenek chováš velmi zdrženlivě, uvnitř máš oheň, který už se nemůže dočkat, až se dostane ven. Určitě ti prospěje, když pojedeš na tak romantické místo jako Paříž. Aten chlap se ktobě přímo dokonale hodí.“

Usmála jsem se na Missy anebyla si jistá, jak bych na to měla zareagovat. Náš vztah sRidgem byl příliš čerstvý na to, abych na manželství třeba jen pomyslela, ale přesto mě budoucnost zajímala. Ridge stím svým odhodláním atouhou po úspěchu byl vpřímém rozporu smou jemnější povahou. Já si životem spokojeně plula sknížkou vruce zaujatá fiktivním světem. Ale byl to problém? Opravdu to byla příčina toho, proč jsem občas nemohla spát? Někdy jsem měla starost, že se vůbec nesnažím žít ve skutečném světě. Všichni mí známí měli nějaký cíl, chtěli mít děti nebo se snažili rozšířit svou firmu. Ajá se tím vším nechala úplně zavalit abála se, že když opustím dobře známé prostředí, sama to nezvládnu. Životem jsem bezpečně kráčela jako náměsíčná, ale už byl přece čas probudit se apřivonět ke… croissantům.

„Ridge se věnuje vlastní kariéře ajá si myslím, že je načase, abych ijá zjistila, co vlastně od života chci, tedy kromě čtení, ikdyž ho mám moc ráda.“

Nebyla jsem si jistá, jestli se Ridge vAshfordu cítí příjemně. Byl skrz naskrz Newyorčan aužíval si všechen hřmot aruch velkoměstského života. Byl soutěživý acílevědomý, hnal se od jednoho tématu kdruhému. Zato když tady člověk někam pospíchal, ostatní si oněm mysleli, že ho pronásledují zombie nebo něco podobně hrozného.

„Urazila jsi velký kus cesty od dívky, která se ze všech sil snažila být neviditelná,“ prohlásila jemně Missy avzpomínala na mé staré já, kterého jsem se usilovně snažila zbavit. Během dospívání jsem měla řadu problémů, všechny souvisely sjednou událostí zdětství, valily se kolem mě jako sněhová koule aneustále nabíraly na síle, až jsem se úplně ztratila sama vsobě. Anásledky se ve mně ještě pořád ozývaly. Ale právě kamarádky mě přes mou velkou neochotu vytáhly zbezpečí mých knih do skutečného světa.

„To je teda pravda. Jsme na tebe moc pyšný.“ CeeCee zvedla své mohutné tělo zpohovky. „Půjdu obsloužit zákazníky, než nám tu začnou demonstrovat.“

„Dobře děláš. Jestli to opravdu chceš, tak tě stoprocentně podporujeme.“ VCeeCeeině nepřítomnosti Lil sklouzla do dolíku vpohovce. Narovnala se, dala si polštář do klína azamyšleně se pohladila po těhotném břiše. Posmutněle prohlásila: „Ale bude tak divné, když se podíváme přes ulici auvidíme vobchodě někoho jiného.“ Zajíkla se.

Missy ze stolu vzala kapesník aotírala si výrazně nalíčené oči. „Už hrozně dlouho jsem nebrečela ateď stím začínat nehodlám. Tak mě poslouchej, budu opravdu stručná… Když odsud odjedeš, vezmeš si ssebou ikus našich srdcí, ale to jen proto, že tě máme moc rády. Dobře víme, že se ti tam povede skvěle. Ale nesmíš tam zůstat navždycky, ano?“

Vděčně jsem se na ni usmála achtěla ji obejmout.

„Páni,“ vyhrkla Lil aoči se jí leskly slzami. „Podej mi ten kapesník!“

CeeCee se knám přikolébala zpátky. „Propána, na minutu vás opustím avrátím se do slzavýho údolí!“

Všechny jsme se znovu posadily azíraly jedna na druhou. Pak jsme vyprskly smíchy.

„Tak,“ ozvala se Missy. „Kdy se chystáš odjet?“

Odvrátila jsem oči. „Za dva dny.“ Bylo to opravdu narychlo, ale bylo to tak nejlepší. Nezbude mi totiž čas panikařit, že dělám chybu.

„Za dva dny?“ divila se Missy aspadla jí čelist. Byly jsme nejlepší kamarádky už deset let – bude se mi po ní hrozně stýskat, ipo její malé Angel, která na Boží hod oslaví první narozeniny.

„Vím, že je to nečekané, ale Sophie musí naléhavě odjet. Manu ji opustil kvůli dívce zvedlejšího obchodu. Dokážete si to představit?“ líčila jsem. „Naparují se před ní, je to tak hrozné, že si to ani nedokážu představit.“ Holky oSophie věděly úplně všechno. Pravidelně jsem se oní zmiňovala vnašich rozhovorech. Pro nás byl její život velmi exotický aneskutečně velkolepý – tak vzdálený od našeho ospalého městečka.

„To je ale sprosťák,“ ulevila si zamračeně Missy. „Amá Sophie představu, jak je to tady malé?“ zajímala se nejistě. „Jako… vyměnit Paříž za Ashford? My to tady máme moc rády, ale bude to platit io ní?“ Vpozadí zapraskal azasyčel oheň, což byl příjemný uklidňující doprovod většiny našich hovorů.

Hrála jsem si souškem svého hrnku. „OAshfordu ví úplně všechno. Její jediná podmínka byla, že vulicích nebudou zástupy svobodných mužů, kteří hledají ‚tu pravou‘…“

Znovu se ozval náš smích. „Tak to jo,“ shrnula to CeeCee ajejí hnědý obličej zvrásnil úsměv, „vtom případě si vybrala správný město. Vokolí je totiž takovej nedostatek nezadanejch mužů, že je spodivem, že se tu vůbec rodí nějaký děti.“

Zahihňala jsem se. Malé město bez svobodných mužů sice znělo jako hrozné klišé, ale pro Ashford to platilo. Mladí lidé se obvykle odstěhovali na vysokou aza prací do větších měst, protože tady se práce nehledala úplně snadno. Počet obyvatel se každý rok snižoval.

Missy odložila hrnek na stolek avstala. „Budu předstírat, že odjíždíš jenom na víkend…“

Snažila jsem se tomu zasmát, ale znělo to dost falešně. Opustit kamarádky pro mě bylo hrozně těžké, byly totiž jako bezpečná přikrývka. Ovšem nadšení ztoho, že se konečně podívám do města, po kterém tak dlouho toužím, mi způsobilo šimrání vbřiše. Očima jsem přejela na Lilino břicho, když zněj spustila ruku aopřela se oni, aby se mohla postavit. „Lil…“ Odmlčela jsem se.

„Copak?“ ptala se adívala se mi do obličeje. Když si všimla směru mého pohledu, poznamenala: „Aha! Kvůli mně afazolce nemusíš být smutná… stejně si obden budeme skypovat,“ zlomil se jí hlas.

Udělala jsem krok směrem kní apoložila jí ruku na bříško. Dočkala jsem se za to malého kopnutí. „Vidíš?“ řekla Lil. „Ifazolka ti říkáš, že můžeš jet.“

Odmlčela jsem se, protože jsem se bála, že kdybych dál mluvila, rozplakala bych se. Přijdu ofazolčino narození, Lilino aDamonovo první výročí svatby aprvní narozeniny malé Angel. Tedy ooslavy, které jsou pro mě hodně důležité.

„Ale no tak, mami, vždyť to je Paříž, nechystám se do Himálaje ani na base jumping vGrand Canyonu. Jedu do jiného knihkupectví. Budu si tam vychutnávat francouzské víno adávat si makronky ve všech barvách duhy. Procházet se po avenue, kde kdysi zpívala Edith Piaf. Projdu si bleší trh vosmnáctém obvodu…“ Vzala jsem si zobchodu všechny průvodce po Francii as rozbušeným srdcem vstřebávala texty okrásách, co tam uvidím.

„Ale zlatíčko, vždyť tam budeš sama. Nikdo tam stebou nebude.“

„Já vím, mami, nemusíš mě na to upozorňovat.“ Nebylo nic příjemného poslouchat pochybnosti vjejím hlase. Dělala, jako bych snad nebyla schopná cestovat sama, jako bych se měla domů vrátit mrtvá nebo něco takového. „Určitě si tam najdu kamarády aRidge tam přece může přijet za mnou. Aproč by mělo vadit, že tam budu sama? Aspoň budu mít dost času navštívit všechno, co chci vidět.“

„Sarah, tam je úplná džungle. Říkám ti to jen proto, abys otom věděla. Tam se ti může stát cokoli. Aty nejsi typ dívky, co lehkým krokem míří do západu slunce…“

Je tam džungle. Jako by mě to tam mělo celou spolknout. „Co když zase propadneš temnotě, Sarah? Tady se ti vede skvěle. Máš báječné kamarádky, aktivní život…“

„Mami, můj život rozhodně není aktivní. Vpodstatě vězím na místě. Nevracím se do minulosti, ale zároveň se nijak nerozvíjím. Atohle mi určitě pomůže. Vždyť už mi není sedm. To všechno už je otázka minulosti, dávné minulosti.“

Nesouhlasně mlaskla, jak už to mámy dělávají. „Jenom prostě nechci, aby ses znovu uzavřela, to je všechno.“

„To se nestane. Copak to nevidíš? Tohle je pro mě obrovský krok kupředu. Když vyrazím do Paříže, nikdo mě nemůže podezřívat, že žiju ve stínu.“

Když mi bylo sedm, šli jsme na trhy na předměstí Ashfordu ajá se zatoulala aztratila. Šla jsem se projít do blízkého lesa adostala se moc daleko. Když se začalo smrákat, sevřel mě strach, že tam zemřu. Protože mi bylo teprve sedm, každý zvuk jsem slyšela silněji, zkaždého stínu se stávala nebezpečná šelma. Pátrala po mně spousta lidí se svítilnami. Našli mě až těsně před půlnocí. Od té doby mě trápily noční můry anechtěla jsem se od rodičů ani hnout. Po tom šoku jsem navíc začala koktat, takže si asi dovedete představit, jak „příjemné“ pro mě od té doby bylo chodit do školy. Děti se po mně opičily anevybíravě mě zlobily, až jsem se úplně stáhla aponořila se do světa literatury.

Máma seděla proti mně uvybledlého aotlučeného laminátového stolu. Vmámině kuchyni se od mého dětství vůbec nic nezměnilo. Polička skořenkami byla úplně stejná, stejně tak regál se slavnostním porcelánem, na kterém se jako vždycky hromadil prach. Odřená stříbrná konvice stála ačekala na sporáku. Člověk nemusel být génius, aby poznal, po kom jsem zdědila svůj totální odpor ke změnám, ale přitom jsem se teď rozhodla kněčemu tak nečekanému.

„Já prostě nevím, jak to tam zvládneš.“ Rozechvěl se jí ret. Byla starostmi bez sebe, protože její jediné dítě se vydávalo do západu slunce.

„Mami, určitě to zvládnu. Zkrátka už je na čase, abych vyzkoušela něco nového.“

_ _ _