Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lea a Martin Smrčkovi

PSI CELÉHO SVĚTA
Rádce pro správný výběr psa

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4632. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová

Návrh obálky, grafická úprava a sazba Michal Dusil
Fotografie na obálce a v knize Martin Smrček
Počet stran 304
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2012
Cover Design © Michal Dusil, 2012

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-3759-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7568-5 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7569-2 pro formát EPUB

Úvodem

Po světě běhá neuvěřitelné množství psích plemen. Některá jsou známá téměř všude, další jsou rozšířena převážně jen na jednom světadílu a některá dokonce jen v jedné zemi. K mnoha plemenům se hlásí všechny kynologické organizace, k jiným jen některé. A vedle toho pochopitelně existuje spousta psů, které sice oficiální kynologie „úředně“ nezná, ale v některé oblasti se vyskytují zcela běžně a vykazují všechny znaky samostatného plemene. Mnoho dalších psích plemen je v různých fázích vývoje – stále totiž na světě existují lidé, kteří se snaží vyšlechtit plemeno zcela nové nebo vzkřísit nějaké dávno zapomenuté. A aby to všechno nebylo už vůbec jednoduché – některá z prvně jmenované, zdánlivě bezproblémové skupiny plemen oficiálně uznávaných už fakticky přestala existovat nebo přežívají jen v několika málo posledních jedincích.

Jak se v tom všem vyznat? Nejspíše tak, že se pokusíme je nějak roztřídit a seřadit. Pokusů o klasifikaci psích plemen bylo samozřejmě mnoho, snažil se o ni svého času třeba už Carl Linné. Prováděly se podle nejrůznějších kritérií – velikosti, užití, země původu, společných předků…

Dnes asi nejuznávanější a přinejmenším v Evropě nejrozšířenější je klasifikace plemen podle FCI (Fédération Cynologique Internationale), tedy Mezinárodní kynologické organizace, kterou jsme se řídili také my.

FCI sdružuje 86 zemí a patří tak k největším a nejvýznamnějším kynologickým organizacím vůbec. Co se čistokrevných psů týče, je nejvyšší kynologickou autoritou na světě. Někdy se přirovnává k jakémusi „psímu OSN“, protože i jejím cílem je zajišťovat co nejširší mezinárodní spolupráci mezi zeměmi a koordinovat společný postup. Momentálně zaštiťuje 343 plemen psů; nejsou to sice všechna, která na světě existují, ale rozhodně naprostá většina. Pro tato plemena vydává v součinnosti se zeměmi jejich původu tzv. standardy, tedy popisy ideálních představitelů jednotlivých plemen. Není to žádná formalita – právě díky nim zůstávají plemena zachována v typické a jednotné podobě. Jednoduše řečeno – má-li kokršpaněl vypadat jako kokršpaněl na celém světě, musí jejich chov všude probíhat podle společných, jasně daných pravidel a jejich dodržování je nutno kontrolovat. Pokud by tomu tak nebylo, jednotlivá plemena by postupně ztrácela svůj typický vzhled, v každé zemi by vypadala trochu jinak. Nejde o žádný hypotetický předpoklad – třeba v případě jmenovaného kokršpaněla již k něčemu podobnému došlo, když samostatný vývoj „za velkou louží“, v USA, které na poli kynologickém fungují samostatně, vedl ke vzniku nového plemene zvaného americký kokršpaněl.

FCI tedy zaručuje, aby k další atomizaci a štěpení plemen nedocházelo a aby zůstala zachována ta tradiční, kromě toho také (i prostřednictvím svých národních organizací v jednotlivých zemích) vystavuje rodokmeny, pořádá mezinárodní, evropské a světové výstavy psů a domluvila, že jednotlivé země si navzájem mohou uznávat své průkazy původu („rodokmeny“) a rozhodčí.

Všechna plemena psů FCI rozděluje do 10 základních skupin. Při dělení se řídila především kritériem užitkovosti, tedy k jakému účelu bylo které plemeno vyšlechtěno a používáno, ale přihlédla rovněž k hledisku vývojovému a v některých případech vzala v potaz i velikost. I když ani tato klasifikace není dokonalá a bylo by možné jí vytknout některá sporná rozhodnutí (například zařazení rhodeského ridžbeka a dalmatina mezi honiče, samostatná sekce pro kromfohrländera a skupina pro jezevčíky apod.), v zásadě ji lze považovat za solidní, přehlednou a hlavně praktickou. Zahrnuje všech 343 plemen, která v současnosti FCI uznává, a rozděluje je do logických skupin, podle kterých jsou členěna do jednotlivých dnů na výstavách, posuzována v rámci finálových soutěží, někdy i sdružována do klubů aj.

Lze se spolehnout na to, že klasifikace FCI obsahuje naprostou většinu dnes existujících plemen, s nimiž se může běžný český pejskař potkat na našich i mezinárodních výstavách. Chybí zde jen nově šlechtěná plemena česká, která sice po naší zemi pobíhají v poměrně hojných počtech, ale svého oficiálního uznání se z různých důvodů zatím nedočkala. O těch se zmíníme v samostatné kapitolce na závěr, stejně jako o dalších u nás chovaných, i když FCI zatím neuznaných plemenech (NON FCI).

Naším přáním je, aby popis jednotlivých skupin podle FCI umožnil všem čtenářům, včetně obyčejných milovníků psů a laických zájemců, udělat si komplexní představu o bohatství světa psích plemen v celé jeho pestrosti a mnohotvárnosti a trochu lépe se v něm vyznat. Chceme jim poskytnout možnost nejen se probírat jednotlivými plemeny jako v běžném atlase, ale také si prohlédnout najednou všechna příbuzná plemena, porovnat si, co mají společného a v čem se liší, a především si uvědomit, k jakému účelu byla ta nebo ona skupina psů původně stvořena a jaké to má důsledky pro současnost. Pokud se nám podaří alespoň trochu přispět k tomu, aby si lidé vybírali své psí kamarády uvážlivěji, nejen podle toho, který se jim líbí, ale s větší znalostí věci a při vědomí vývojových a historických souvislostí, budeme jako autoři spokojeni.

Lea a Martin Smrčkovi

Praha, leden 2011

Jak stará jsou plemena?

Lidé se často a pochopitelně ptají, kdy jednotlivá plemena vznikla. Odpověď na tuto jednoduchou otázku však vůbec jednoduchá není. Pokud bychom přijali za svou tezi, že plemeno existuje až ve chvíli, kdy má svůj všeobecně uznávaný standard a dokladovaný čistokrevný původ po několik generací zpět, dospěli bychom k tomu, že většina dnes známých plemen není starší než nějakých 100, maximálně 120 či 130 let. Právě do doby na přelomu 19. a 20. století spadá vznik prvních chovatelských klubů, zakládání plemenných knih, počátek vystavování průkazů původu i organizování výstav coby respektovaných přehlídek psů na základě jejich vzhledu. Každý, kdo se zajímá nejen o psy, ale i o historii nebo staré malířství, a navštívil někdy nějaký hrad, zámek nebo galerii s obrazy starých mistrů, si určitě všiml ještě něčeho. Na staletých plátnech je vyobrazena spousta psů, jež bychom bez mrknutí oka dokázali přiřadit když ne přímo k některému z dnes existujících plemen, tak bezpečně alespoň do skupiny. Týká se to především chrtů, kteří jako by se za dlouhá staletí, ba tisíciletí téměř nezměnili, ale i loveckých psů, mezi nimiž znalec dokáže bezpečně identifikovat barváře, ohaře nebo španěly. Vyobrazení chrtů se nalezla už v hrobkách ve starověkém Egyptě, a také v asyrských a řeckých, v neolitických sídlištích na mnoha místech světa zase byly objeveny kosterní zbytky trpasličích psů. Pokud je plemeno definováno jako skupina chovaných zvířat s určitými stejnými vlastnostmi, které předává i na potomstvo, potom lze o plemenech bezpochyby hovořit už v dávné minulosti, i když ještě nebyla vybavena průkazem původu, zapisována do plemenných knih ani se nemohla chlubit písemně přesně zakotveným standardem. Již z dob starých Římanů se dochovaly zprávy hovořící o psech ovčáckých, válečných či domácích a také loveckých, jež se dále dělili na ty, kteří loví nosem, a na ty, kteří se řídí převážně zrakem (chrti). Mezi psy pracujícími u stád se zase odedávna rozlišovali ti, kteří je měli hlídat a bránit, tj. dnešní pastevečtí psi, a ti, jejichž úkolem bylo ovce a dobytek přímo ovládat, tedy předchůdci dnešních ovčáků. Z toho je patrné, že už tehdy byly činěny pokusy klasifikovat psy především podle způsobu jejich pracovního využití do skupin ne nepodobných těm dnešním. Psi v těchto skupinách plnili podobnou funkci a v důsledku toho si byli většinou i do určité míry podobní velikostí, stavbou těla a hlavně chováním a vlastnostmi. Dělení do skupin je tedy mnohem původnější a přirozenější než mnohem pozdější vydělování jednotlivých plemen a jejich striktní oddělení, jehož jsme svědky přibližně od druhé poloviny 19. století a jež dalo základ moderní kynologii.

1
Ovčáčtí a honáčtí psi

Sekce 1: Ovčáčtí psi

Přehled plemen

australská kelpie

australský ovčák

bearded kolie

beauceron

belgický ovčák (tervueren,
malinois, groenendael, laekenois)

bergamský ovčák

bílý švýcarský ovčák

bobtail

border kolie

briard

ca de bestiar

cao de serra de aires

československý vlčák

holandský ovčák

chorvatský ovčák

jihoruský ovčák

katalánský ovčák

kolie (skotský ovčák) dlouhosrstá a krátkosrstá

komondor

kuvasz

maremmansko-abruzský pastevecký pes

mudi

německý ovčák

pikardský ovčák

podhalaňský ovčák

polský ovčák nížinný

puli

pumi

pyrenejský ovčák

Saarlosův vlčák

schapendoes (holandský ovčácký pudl)

slovenský čuvač

šeltie

šiperka

velškorgi pembroke a cardigan

Docela symbolicky začínáme náš seriál o jednotlivých skupinách plemen psů ovčáky. Vždyť právě ovčácká plemena ztělesňují v očích široké veřejnosti prototyp „opravdového“ psa. Je to proto, že mnoho jejich představitelů má vzhledem i velikostí blízko k dávným předkům všech psů, k vlkům, a také proto, že první skupina plemen dle klasifikace FCI zahrnuje i nejpopulárnější psí plemeno na světě – německého ovčáka.

Nejen německý ovčák

Ne nadarmo je německý ovčák (u nás stále ještě vesměs nesprávně nazývaný „vlčák“) dlouhodobě nejčastěji chovaným a nejznámějším plemenem v Evropě a zřejmě i na celém světě. Přes všechnu slávu je však jen jedním z několika desítek dnes uznávaných ovčáckých psů, tedy zdaleka ne jediným zástupcem.

Pastevectví patří k nejstarším formám zemědělství, mnohem starším než obdělávání půdy a pěstování rostlin. Poté, co člověk začal být natolik úspěšným pastevcem, že se mu stáda rozrůstala pod rukama, přestával být schopen sám je kontrolovat, a povolal si proto na pomoc psa. Zpočátku mu čtyřnozí pomocníci pomáhali stáda především hlídat a chránit před divokými šelmami, později se stády také pracovat. Ze strážců stád se vyvinuli psi pastevečtí, o kterých bude řeč později, ze psů, kteří měli za úkol se bezprostředně starat o svěřená stáda a pracovat s nimi podle pokynů člověka, potom vznikli psi ovčáčtí. Ráno stádo vyháněli na pastvu a večer zase zaháněli zpátky do ohrady, přes den dohlíželi na to, aby se žádný kus nezatoulal daleko od stáda, a když už k tomu došlo, bylo jejich povinností zbloudilou ovečku vyhledat a přivést zpátky. Pokud to situace vyžadovala a člověk zrovna nebyl nablízku, dokázali si poradit i sami, většinou však těsně spolupracovali se svým „vůdcem“, byli zvyklí ho pozorně sledovat a snažili se vyhovět jeho pokynům.

Doba ovčáků

Pravá doba pro ovčáky v Evropě nastala poté, co byli téměř vyhubeni medvědi, vlci a rysové, velká stáda se přestala krajinou přesouvat z místa na místo a divoká, nespoutaná příroda na většině míst ustoupila pečlivě obdělávaným polím a loukám. Najednou už nebyli moc zapotřebí velcí, nebezpeční pastevečtí psi, samostatně a agresivně střežící stáda před čtyřnohými lupiči. Postupně je nahradili menší, na lidi vázanější a ovladatelnější psi s bystře vzpřímenýma ušima, kteří už za svou smečku nepovažovali stádo, nýbrž ovčáka a jeho rodinu. Lovecké pudy neztratili, přesto je lidé dokázali usměrnit tak, že místo divoké zvěře ovčáci „lovili“ ovce – na povel a bez snahy své dílo završit stržením kořisti. Spokojili se jen s tím, že ovce či dobytek před sebou hnali sice vášnivě, ale přesně podle zadání svého pána. Jejich úkolem nebylo pobývat se stádem o samotě a střežit ho jako jejich předchůdci, těžcí a málo pohybliví pastevečtí psi. Měli s ním pracovat a usměrňovat ho, hlídat, aby se žádná ovečka nezatoulala, a když ano, přihnat ji zpět. To vše pokud možno jemně a tiše, aby svěřená zvířata nepoplašili či dokonce nezranili, a samozřejmě podle jasných pokynů „shora“, ale zároveň při zapojení vlastní inteligence a kombinačních schopností. Taková práce vyžadovala psy vyrovnané, soustředěné, temperamentní, ale současně ovladatelné, učenlivé a hlavně komunikativní.

Nejlepší spolupracovníci

Tohle všechno je třeba vědět, abychom pochopili, proč jsou ovčáci dodnes právem považováni za psy nejlépe spolupracující s člověkem.

I když bylo možné ovčácké psy využít k práci se stády nejrůznějších domácích kopytníků, v praxi – jak už jejich název prozrazuje – nejčastěji obíhali stáda ovcí. Pak tu však byli i specialisté na práci s hovězím dobytkem: jednalo se vesměs o krátkonohá zvířata, která se těsně u země dokázala lépe vyhýbat tvrdým kravským kopytům. Existovali i ovčáci specializující se na pasení prasat, koz a dokonce i domácí drůbeže, na severu Evropy bychom našli odborníky na práci se sobími stády, jinde zase s jaky a dalšími pro nás exotickými zvířaty.

Byla to právě schopnost úzce spolupracovat s člověkem, jež ovčákům umožnila šťastně přežít do dnešní doby, v níž se pasení dobytka stalo z valné části záležitostí archaickou. Díky schopnosti řídit se pokyny člověka a operativně na ně reagovat se ovčáci brzy uplatnili v mnoha dalších oblastech – jako psi služební, policejní, vojenští i sportovní.

Co se vzhledu týče, většina majitelů se o něj u svých psů v minulosti nijak zvlášť nezajímala. Zaklínadlem a nejvyšším zákonem nebyla jako dnes krása, ale pouze a jen výkon. V jeho jménu bylo povoleno cokoliv: křížit mezi sebou psy jakéhokoli vzhledu, zbarvení a velikosti, nemilosrdně utrácet nejen nadpočetná štěňata, ale také starší psy, kteří přestávali stíhat.

Pro většinu ovčáků je přesto typická relativně jednotná stavba těla, které je lehké, štíhlé, s dlouhými žebry. Právě ona se osvědčila jako ze všech nejfunkčnější, umožňující nejrychlejší změny směru při pohybu. Ovčáci jsou anatomicky stavěni na klus, ale i na krátké spurty ve vysoké rychlosti.

Každé deko navíc, i kdyby zaviněné „jen“ příliš těžkými kostmi nebo výškou, bylo ovčákům při práci na závadu. Délka srsti už může být různá, závisí na klimatu země původu i na místním terénu. Zbarvení obecně sice nehrálo roli, ale ovčáci většinou dávali přednost barevným psům, které bylo možno na první pohled dobře rozeznat od vlků. Nikoli však čistě bílým – tato barva byla vyhrazena pro hlídače stád, tedy pastevecké psy pracující převážně v noci. Ovčáci byli spíše denní ptáci, a proto bývali krásně barevní.

Odlišnosti mezi jednotlivými ovčáky lze přičíst na vrub především vzájemné geografické izolovanosti jednotlivých oblastí a nedostatku kontaktů mezi nimi. Jestliže dnes téměř každá evropská země má svého vlastního ovčáka (kromě klasických ovčáků německých existují také belgičtí, angličtí, holandští, francouzští atd.), je to důsledkem šikovného podchycení těchto lokálních rázů z důvodů převážně vlasteneckých a politických. Pro jednotlivé země se stalo věcí prestiže nechávat si mezinárodně uznávat svá národní plemena, jimiž bylo možné se pak chlubit jako součástí národního dědictví.

Od ovčáků se očekávalo, že se postarají o stáda až tisícihlavá a že na pokyn dokážou dostat zvířata přesně tam, kam je zapotřebí. Donucovací prostředky k tomu používali nejrůznější – od slabého chňapání přes štěkání až po lehké nárazy těla, ale vše s nejvyšší opatrností, s citem, aby neublížili ani svěřeným ovečkám, ani sobě.

Kromě toho byli odjakživa pokládáni i za takové „děvečky pro všechno“, doma hlídali, hráli si s dětmi, proháněli potkany… zkrátka dělali, co bylo potřeba. Ze všech psů, kromě nejmenších společenských psíků, od nichž se však žádné zvláštní výkony nevyžadovaly, to byli v minulosti právě ovčáci, kteří byli lidem nejblíž. A díky tomu jsou dodnes takoví, jací jsou.

Nejchytřejší psi?

Ovčáci jsou totiž psi velmi učenliví, poslušní, většinou nepříliš dominantní, hraví, do určité míry samostatní, ne však tvrdohlaví a především s vysokou pracovní inteligencí. Stejně jako jejich pradávní předkové dokážou dobře a rychle zareagovat i na nepatrné gesto, slovní pokyn nebo zapískání svého velitele. Ne nadarmo se v desítce nejinteligentnějších plemen světa vyskytují hned tři ovčácká plemena (a nádavkem jedno příbuzné honácké). Border kolie podle všeobecné shody jednoznačně platí za nejchytřejšího psa na světě. Z dob, kdy tito psi po celý rok proháněli stáda na širých pastvinách i horských loukách, si uchovali značnou vytrvalost, nenáročnost na potravu, schopnost pohybovat se lehce i v těžko schůdném terénu a odolnost vůči nepřízni počasí. Proto jsou to právě oni, koho nejčastěji využívají k pracovním účelům ozbrojené složky, ale i řadoví zájemci o služební či sportovní výcvik.

Mimořádnou roli u nich hraje úzká vazba na člověka a včasná socializace. Jsou to psi, s nimiž se MUSÍ pracovat, hrát si s nimi a cvičit je, pak jsou ochotni pro svého člověka snést modré z nebe. Pokud je však lidé „odloží“ někam do kotce nebo na zahradu, ignorují je nebo se k nim chovají převážně lhostejně, stáhnou se do sebe, stanou se nedůvěřivými, nepřátelskými, někdy až nebezpečnými. Bohužel zvláště tolik rozšířený německý ovčák nejčastěji doplácí na nevhodný přístup lidí, kteří ho prostě vykážou někam na dvorek nebo na zahradu „aby hlídal“, a víc si s ním hlavu nelámou. Není divu, že toto plemeno potom figuruje jako jedno z těch, která nejčastěji napadají člověka. Je v tom však nevinně. Ovčáci svým založením bytostně potřebují žít v nejtěsnější blízkosti člověka a byli stvořeni pro spolupráci s ním. Jejich temperament si žádá výrazné pracovní uplatnění, přičemž nikde není řečeno, že to musí být zrovna práce u policie, u armády, případně u ovčího stáda. Pro ovčáka znamená práce především plnění úkolů – a je už na majiteli, aby vymyslel, jaké přesně to budou. Ovčák bude klidně třeba chodit po zadních, válet sudy nebo chytat létající talíře ve vzduchu, docházet za nemocnými lidmi do nemocnice nebo vodit nevidomé. Že jsou to věci nesouměřitelné? Pro nás jistě ano. Pro ovčáky je však nejdůležitější, aby něco dělali. Cokoliv. Pak jsou to superpsi.

Z Evropy i z Asie

Kromě již zmiňovaného německého ovčáka jsou populární také ovčáci belgičtí či skotští – známé kolie, jimž ale novodobí chovatelé změnili vzhled do natolik apartní podoby, že by se v ní na pastvinách jen stěží uplatnili. Jejich dlouhá krásná srst by se jim motala do trávy a bránila by v pohybu. Naopak dodnes jsou zvláště na britských ostrovech hojně využívány jejich vzdálené příbuzné, border kolie. Jsou menší, méně efektní, ale o to výkonnější a – jak už bylo řečeno– nejinteligentnější. V Anglii při závodech ovčáckých psů, které mimochodem pravidelně přenáší televize a těší se nesmírné popularitě, border kolie nemají konkurenci. Na celém světě pak jsou v posledních letech uznávány jako bezkonkurenční psi pro agility, rychle se rozvíjející psí sport trochu se podobající koňskému parkúru.

To všechno jsou tzv. evropští ovčáci, kteří mají kromě společného evropského původu společné i mnohé exteriérové znaky – klínovitou hlavu s neosrstěnou obličejovou částí, většinou vzpřímené trojúhelníkové uši, uměřenou středně silnou konstituci i delší osrstěný ocas.

Kromě nich tvoří početnou skupinu i ovčáci asijského původu, navazující na chundelaté tibetské ovčácké psy typem připomínající neušlechtilého tibetského teriéra. Na první pohled je snadno odlišíme podle osrstěné obličejové partie a dlouhé chundelaté srsti, jíž je bohatě porostlé celé tělo. Typickým příkladem jsou bobtail neboli staroanglický ovčák, francouzský ovčák briard či bearded kolie, ale také polský ovčák nížinný (zvaný pon) nebo puli. Všichni tito psi dostali od moderních chovatelů převážně ve druhé půli 19. století do vínku atraktivní bohatou srst, která je však vesměs připravila o možnost jejich původního uplatnění a učinila z nich společenské a výstavní psy. Neplatí to ovšem stoprocentně: s briardy se stále ještě poměrně často setkáváme na kynologických cvičištích a některá původní plemena z Pyrenejského poloostrova, například pyrenejští a katalánští ovčáci nebo portugalský cao de Serra de Aires, dodnes pasou stáda ve své staré vlasti.

Celkově lze říci, že ovčáci jako skupina se dokázali velmi dobře přizpůsobit požadavkům moderní doby a skloubili v sobě v současnosti tolik preferovanou schopnost být dobrými společníky s vrozenou houževnatostí a pracovitostí. Proto jsou ve své většině dodnes hojně chovaní a celosvětově oblíbení.

PORTRÉT PROFILOVÉHO PLEMENE

Německý ovčák

Nekorunovaným králem nejen ovčáků, ale vlastně všech psů, je odedávna německý ovčák. Tajemství jeho obrovské oblíbenosti spočívá především ve dvou kouzelných slůvcích respektive vlastnostech. Znějí: učenlivost a ovladatelnost. My lidé, i když to navenek mnohdy popíráme, jsme totiž většinou rádi, když nás někdo poslouchá. A německý ovčák jako by to věděl…

Od ovcí do armády

Kde se vyžaduje největší poslušnost? Kde se žádá schopnost co nejrychleji se naučit nové věci a pak je vykonávat bez chyb? Přece u armády! Jak se ale někdejší pomocník osamělých bačů do armády dostal? Jak se z něho stal „voják“?

Legenda praví, že za to může náhoda, která jistého rytmistra poctivě sloužícího v německé císařské armádě zavála na vojenské cvičení kamsi na venkov. Trochu se zde nudil, a tak se potuloval po okolí, přičemž narazil na starého ovčáka, který překvapivě brilantně ovládal svého psa a díky němu dokázal skvěle manipulovat velkým stádem ovcí. „Vždyť něco takového by se dalo výborně využít i v naší armádě!“, blesklo prý hlavou rytmistru Maxovi von Stephanitz, a napadlo ho vyzkoušet tyto psy pro vojenské a policejní účely. A protože to byl muž činu, hned po návratu z manévrů se začal po podobném psu pídit. Podařilo se mu přímo od ovčáků zakoupit ovčáckého psa Hektora von Linksrhein, jehož už v roce 1899 představil na výstavě psů v Karlsruhe pod vznešeněji znějícím jménem Horand von Grafrath. Když s ním sklidil úspěch, narychlo svolal hrstku Horandových obdivovatelů a založil Svaz pro německé ovčáky (SV). Právě Horand byl zapsán do plemenné knihy pod číslem jedna a od té doby se považuje za praotce moderního německého ovčáka. To, co dnes pokládáme za samozřejmost, se tedy dost možná uskutečnilo díky geniálnímu nápadu jednoho německého vojáka…

Moderní německý ovčák byl vyšlechtěn ze středoněmeckého a jihoněmeckého rázu ovčáckých psů, které tehdy existovaly, s prvořadým cílem získat služebního psa s vlohami pro velké výkony.

Dobrý pes nemůže mít špatnou barvu

Stephanitz ostatní chovatele rychle přesvědčil, že nebudou usilovat o novou hvězdu výstav, ba ani o chov co nejlepšího psa pro pasení ovcí. Hned na počátku bylo jasně řečeno, že všem půjde o všestranného pracovního psa využitelného u armády, policie, případně při ochraně soukromého majetku. Vše ostatní – krása, zbarvení, délka a typ srsti – měly mít až druhotný význam. Známá je Stephanitzova věta „Dobrý pes nemůže mít špatnou barvu“, na kterou bohužel pozdější chovatelé jako by zapomněli. Vylučování z chovu kvůli nevhodné barvě a nekonečné spory o to, jestli německý ovčák může být například bílý, nakonec vyústily v odštěpení a vytvoření nového plemene – bílého švýcarského ovčáka. Také celočerní němečtí ovčáci, ač svého času velmi oblíbení a jako možná varieta připouštění i současným standardem, se dnes nepovažují za žádoucí. Podobně se dlouho smýšlelo o dlouhosrstých německých ovčácích, kteří údajně lehce promoknou, protože mají málo podsady. Přitom v Německu je mají pastevci pracující přímo u stád dodnes ve značné oblibě a chovají je pod názvem staroněmecký ovčák. Nedávno však FCI přece jen vzala dlouhosrstého německého ovčáka na milost.

Made in Germany

Poslušný, disciplinovaný a pracovitý německý ovčák se nejprve stal jedničkou ve své vlastní zemi. Není divu, vždyť jako by v sobě ideálně ztělesňoval všechny dobré vlastnosti, připisované německému národu – pilnost, pracovitost, spořádanost, důkladnost. Z neznámého ovčáčka se během několika málo desetiletí stal nejprve národní symbol, a posléze, zvláště po první světové válce, i skvělý vývozní artikl „Made in Germany“, který přestál všechny krize. Navzdory tomu, že Německo, jehož byl ztělesněním, prohrálo obě světové války a netěšilo se zrovna velkým mezinárodním sympatiím, si s neotřesitelnou jistotou dokázal získat a udržet své výsadní postavení. Začalo se dokonce říkat, že Němci svět dobýt nedokázali, ale jejich německý ovčák ano. Odhaduje se, že ještě i dnes, při veškerém boomu jiných plemen, tvoří 80 až 90 % všech služebních psů němečtí ovčáci, a jsou tak mezi všemi ostatními služebními psy stále jasnou jedničkou. A Svaz pro německé ovčáky, jenž existuje dodnes, má více než 100 000 členů a je tak největším svazem chovatelů čistokrevných psů na světě. Odhaduje se, že jen v Německu žije na 250 000 čistokrevných německých ovčáků s průkazem původu a každý rok je zde zapisováno dalších cca 20 000 štěňat. Světová unie spolků pro německé ovčáky pak má neuvěřitelných téměř půl milionu členů v 73 zemích světa!

Bude vším, čím chcete

K největším devizám německého ovčáka patří jeho přizpůsobivost a všestrannost. Dokáže být přesně tím, čím si jeho pán přeje, aby byl – obávaným obranářem užívaným zásahovými jednotkami v situacích, kdy bublají emoce a i mnoha lidem ujíždějí nervy, a na druhé straně dobromyslným záchranářem, který s vrtěním ocasu vyhledává raněné a nalézá pohřešované. Respektovaným hlídačem továrních objektů a skladů, ale také mírumilovným, k lidem vstřícným, vyrovnaným vodicím psem pomáhajícím nevidomým. Vrcholovým sportovcem, specialistou stopařem či obranářem, ale také spolehlivým rodinným psem, jemuž lze věřit.

Vždy připravený k obraně, s rychlými reakcemi, schopný dobře snášet značnou psychickou i fyzickou zátěž, vytrvalý, obratný a rychlý… To všechno je německý ovčák.

Navíc je mimořádně přizpůsobivý, bez problémů zvládá nejen změnu prostředí, ale většinou i změnu majitele. Právě to bylo jedním z hlavních důvodů, proč bývalo toto plemeno téměř výhradně využíváno naší armádou. V časech povinné prezenční služby se „záklaďáci“ včetně psovodů střídali každé dva roky, takže armádním psům se změnil pán několikrát za život. Zatímco mnohá jiná plemena měla právě s tímhle nepřekonatelný problém, němečtí ovčáci jako profesionálové každým coulem se s tím dokázali vypořádat.

Stinné stránky superpsa

Superpes německý ovčák však má i svou stinnou stránku. Ve většině statistik pokousání člověka psem figuruje na předních místech. Jak je to možné? Především je to dáno tím, že je ze všech velkých plemen nejrozšířenější. A potom také tím, že se až příliš často objevuje v nepovolaných rukou. Pro mnoho lidí je německý ovčák dodnes „jediným správným psem“, přitom vůbec nepřemýšlejí o tom, zda také oni sami pro něj budou schopni být těmi správnými pány.

Jakkoli je německý ovčák nenáročný a přizpůsobivý, zároveň je temperamentní, pohyblivý, dychtivý kontaktů a nových podnětů. Není zvlášť těžké ho vychovat, ale vychovávat se musí. Cvičí se dobře, ale nevycvičí se sám. Na procházky chodí rád, ale jen samotná chůze bez dalších podnětů mu nestačí. Bez problémů může žít celoročně venku, ale nikoli po většinu dne sám zavřený v kotci. Přizpůsobí se držení v městském bytě, ale jen pokud se mu bude pán po návratu z práce intenzivně věnovat… A tak bychom mohli pokračovat.

Spousta lidí to však takhle nevidí. Pro ně je německý ovčák hlídač, který „vydrží všechno“, potřebuje „pevnou ruku“ a nesmí se „rozmazlovat“ pobytem v bytě v kruhu rodinném nebo „kazit“ hraním s ostatními psy. Při veškeré své přizpůsobivosti však německý ovčák není stroj, a pokud se s ním jako s takovým zachází, nemůže to dopadnout dobře. Právě tady je zřejmě prapůvod mnoha konfliktních situací, někdy ústících až do oněch nešťastných případů napadení člověka.

A konečně třetím důvodem bude vysoké procento nestandardních, netypických, nečistokrevných či dokonce křížených německých ovčáků. Na vesnici „vlčák“ štěká za mnoha ploty, ale opravdu typické zvíře byste pohledali. A netýká se to přirozeně jen exteriéru, ale i povah.

O německých ovčácích se někdy říká, že to jsou psi s měkkou pamětí. Snadno a hluboko se do ní ukládají pozitivní, ale i negativní zkušenosti. Díky ní se plemeno tak rychle učí, ale kvůli ní se dá také rychle zkazit. Pokud je německý ovčák příliš často a na příliš dlouho ponecháván o samotě, je-li s ním hrubě, případně ještě i nespravedlivě zacházeno, z ideálního psa se snadno stane kousavý uzlíček nervů, ať už ustrašený, nebo útočný.

Není pravda, že každého německého ovčáka je nutné podrobit služebnímu výcviku, že to je pes, který musí být profesionálně zaměstnán, a že trpí, pokud nebude mít možnost tvrdě pracovat u ozbrojených složek. Je totiž natolik všestranný, že dokáže skvěle plnit i funkci „pouhého“ rodinného psa, pokud se ovšem dostane do rodiny dostatečně aktivní, podnikavé a ochotné se psu individuálně věnovat, vést ho a zaměstnat.

Sekce 2: Honáčtí psi (bez švýcarských salašnických psů)

Přehled plemen

ardenský bouvier

australský honácký pes

australský honácký pes
s krátkým ocasem (stumpy)

flanderský bouvier

Zatímco úkolem ovčáků bylo především udržovat pasená zvířata, většinou ovce, pohromadě a usměrňovat je podle pokynů člověka převážně na jednom místě nebo při pohybu na nevelkém území, úloha honáckých psů byla trochu odlišná.

Psi řezničtí a jiní

Ti měli na starosti přehánění stád, nejčastěji hovězího dobytka, ale někdy také třeba prasat, na dobytčí trhy nebo na jatka. Využívali je i obchodníci s dobytkem a řezníci, kteří skot kupovali u chovatelů a potom ho potřebovali dostat do města ke kupcům či zpracovatelům masa. Proto se jim dříve říkalo „řezničtí psi“. V Austrálii tito psi přeháněli stáda na obrovské vzdáleností v neskutečném vedru. Jsou to jedni z nejvytrvalejších a nejodolnějších psů vůbec.

Honáčtí psi nikdy nebyli jednolitou, z vývojového hlediska blízce spřízněnou skupinou. Spíše zahrnovali psy různých přechodných forem stojící někde na pomezí mezi psy ovčáckými, dogovitými a pinčovitými. Bývali silnější a mohutnější než ovčáci, nečekaly se od nich jemné finesy při práci s ovečkami a jehňátky, ale spíše neohrožený přístup nezbytný při přesunech velkých stád často zdivočelých býků a krav. Je jasné, že tato práce byla drsnější a hlavně nebezpečnější než pouhé pasení poklidných ovcí. Proto honáčtí psi nepracovali zrovna v rukavičkách, ale dobytek usměrňovali razantním popoháněním a kousáním do zadních nohou. Zároveň museli dávat pozor a vyhýbat se tvrdým ranám kopyty. Protože pracovali odspoda a dobytek chytali převážně za hlezna, nemuseli být velcí, o to víc však podsadití a robustní. Rozhodně nesměli dobytek zranit ani splašit, šlo jen o to důrazně ho donutit kráčet požadovaným směrem. Při veškeré své robustnosti zároveň museli mít fyzické předpoklady pro vytrvalý běh, protože byli na cestě leckdy od rána do večera třeba i několik dní za sebou.

Kromě samotné práce s dobytkem bylo jejich úkolem také postarat se o bezpečný návrat svých pánů, když se vraceli často liduprázdnými končinami zpátky s opasky plnými peněz za prodaná zvířata. Právě tato „doplňková činnost“ hlídačů a ochránců jim nejspíš pomohla přežít, protože i v pozdějších dobách, kdy stáda začaly přepravovat vlaky, lodě a kamiony, lidé potřebovali spolehlivé, drsné, neohrožené, přitom však ovladatelné strážce.

Jen čtyři?

Dnes spadají do kategorie „honáčtí psi“ podle klasifikace FCI pouze čtyři plemena, z toho dvě extrémně vzácná: vedle vcelku běžného flanderského bouviera a australského honáckého psa také ardenský bouvier, ještě před pár lety považovaný za vyhynulého, a teprve nedávno uznaný australský bezocasý stumpy. Je však třeba přiznat, že v tomto případě je klasifikace značně nepřesná. Honáckých psů je totiž ve skutečnosti mnohem víc, což je ostatně zčásti vyjádřeno už v upřesnění názvu sekce 2 – bez švýcarských salašnických psů. I „švýcaři“ dříve pracovali jako honáci, avšak dnes se řadí mezi molossy. Svým původním pracovním využitím patří mezi honáky rovněž například rotvajler nebo další molossové používaní k práci s hovězím dobytkem (mj. kanárská a azorská doga), ale do určité míry i krátkonohý velškorgi, využívaný ke stejnému účelu.

Honáci z Austrálie…

Nikde jinde na světě nebyly na honácké psy kladeny takové nároky jako v Austrálii. Jejich úkolem bylo přehánět stáda hovězího dobytka na obrovské vzdálenosti v tom nejextrémnějším prostředí, jaké si lze představit: australské vnitrozemí tvoří rozsáhlé vyprahlé pouště zdánlivě bez života, sužované nedostatkem vody i prudkými větry. A právě tudy musel australský honácký pes hnát svěřená stáda, ne několik (nebo maximálně pár desítek) kilometrů jako v Evropě, ale stovky, leckdy tisíce kilometrů, tiše a bezhlučně po způsobu divokých šelem. Aby to dokázal, byl nucen prokazovat schopnosti téměř nadpozemské – obrovskou houževnatost, vytrvalost, skromnost a pracovitost. A protože obstál, je dnes právem považován za nejlepšího honáckého psa na světě. Dopomohla mu k tomu i krev divokého (přesněji řečeno zdivočelého) psa dinga kolující mu v žilách.

Není divu, že australský honácký pes získal obrovskou oblibu u farmářů na celém světě a dodnes se na mnoha místech světa, a samozřejmě především v Austrálii, používá k práci u stád. Kromě toho si ho ale oblíbili i milovníci psích sportů a příznivci přírodních, „nezkažených“ plemen, kterým nevadí, že australák není zrovna krasavcem k pohledání a že svůj největší poklad skrývá uvnitř a projeví jen v rukou znalce.

Australský honácký pes s krátkým ocasem (Australian Stumpy Tail Cattle Dog) byl uznán teprve před pár lety (v roce 2005) a mnohé jeho zařazení překvapilo. Ne tak Australany, kteří vědí, že jejich „stumpy“ má za sebou dlouhou historii. Vznikl kdysi křížením tzv. smithfieldů, krátkoocasých ovčáckých psů dovezených ze severní Anglie, s dingy a později i s dalšími evropskými plemeny (kolie starého typu v barvě blue merle, dalmatin) pro účely pasení a přehánění stád hovězího dobytka.

Vždy vynikal ostrostí a vytrvalostí. Byl držen v mnoha zemědělských oblastech Austrálie, avšak odchovy se nikam nezapisovaly, a tak svět o jejich existenci dlouho nevěděl. Velikostí (43 až 51 cm v kohoutku) i zbarvením (modré či červeně skvrnité) se shoduje s australským honáckým psem, jemuž se velmi podobá a od kterého se liší hlavně přirozeně krátkým ocasem do 10 cm délky.

… a z Belgie

V překladu znamená slovo bouvier poháněč skotu. Honáci nebo poháněči skotu z Flander, tedy hraničního území mezi Belgií a Francií, potřebovali spolehlivého pomocníka k přehánění stád, ale i univerzálnějšího psa k tahání nákladů a dokonce prý i ke stloukání másla, a použili k tomu každý vhodný „materiál“. Flanderský bouvier tak tvoří svéráznou, obtížně zařaditelnou směsici psů dogovitých, ovčáků, špiců a pinčů. Vzhledově snad nejvíce připomíná velkého knírače, což svědčí o příbuzenství se skupinou II (knírači a pinčové), povahově je však klidnější a rozvážnější spíše jako moloss, inteligencí a učenlivostí má zase blízko k ovčákům. Když přišel o svá stáda, rychle se přeorientoval do role služebního a vojenského psa, který za první světové války získal věhlas jako spojka i vyhledávač raněných. Ačkoliv svým způsobem v sobě bouvier spojuje ideální vlastnosti hned několika plemen a je zároveň psem pracovním i rodinným, rozšířen je poměrně málo. Snad za to může jeho srst, která mu sice na jedné straně dodává na atraktivnosti, avšak na straně druhé vyžaduje nadstandardní péči. Pokud ji alespoň třikrát čtyřikrát do roka majitel neotrimuje, je z elegantního bouviera jen nevzhledná koule.

Jestliže ani flanderský bouvier nepatří k široce rozšířeným plemenům, pak ardenského bouviera lze označit za vyslovenou raritu na pokraji zániku. Nějakou dobu se dokonce považoval za vyhynulého, znovuobjeven byl náhodně až v roce 1983 na jedné mléčné farmě; oficiálně se chová až od roku 1996. Několik málo chovatelů žije v Belgii, ve Francii a také v Německu a snaží se z různě posbíraných typických zvířat znovu založit chov. S tímto hrubosrstým rozježeným zvířetem se nesetkáváme ani na největších evropských a světových výstavách.

Měl by to být pes drsného vzhledu a povahy „neohloblovaného prkna“ – ostrý, nedůvěřivý, neohrožený, odolný a vytrvalý. Rustikální vzhled spoluvytváří drsná neupravovaná srst. Vzhledově poněkud připomíná rovněž vzácného, ale přece jen běžnějšího hrubosrstého ovčáka belgického (laekenois) a pikardského, s nimiž je vývojově spřízněn. Jak to s ardenským bouvierem nakonec dopadne, zda přežije, nebo se propadne do zapomnění, je dnes obtížné odhadnout.

2
pinčové, knírači, molossoidní a švýcarští salašničtí psi

Sekce 1: Pinčové a knírači

Přehled plemen

dobrman

malý hladkosrstý pinč (trpasličí pinč)

německý pinč

opičí pinč

rakouský pinč

1.1 Pinčové

Na první pohled by se laikovi mohlo zdát, že elegantní hladkosrstí pinčové nemají se střapatými, rozježenými knírači mnoho společného. Opak je však pravdou!

Z našich dvorků

V podstatě se jedná jen o hladkosrstou a drsnosrstou obdobu jednoho a téhož základního typu pinčů, původní kontinentální evropské vývojové skupiny blízce spřízněné s ostrovními teriéry. Kdysi byli rozšířeni prakticky po celém středoevropském prostoru a všude se báječně osvědčovali při hubení obtížných hlodavců v domech i ve stájích. Velké popularitě se těšili ještě v době, kdy nějaké dělení na „knírače“ a „pinče“ neexistovalo. Vzpomeňte si na pověstného stájového pinče, o kterém se zmiňuje Jaroslav Hašek ústy dobrého vojáka Švejka! Právě on je dnes i oficiální kynologickou literaturou pokládán za jakýsi archetyp, od něhož se odvozují všichni zástupci dnešní druhé sekce první skupiny.

I když jejich prapředci byli lovečtí psi, ve střední Evropě, zvláště na území dnešního Německa, Čech i Rakouska, se stali psy selských dvorů. Z původního loveckého poslání jim zůstala úloha dávit potkany a myši a hlídat domácí zvířectvo před „škodnou“, především liškami a kunami.

Často také doprovázeli povozy svých pánů na cestách coby nenároční hlídači, na které bylo stoprocentní spolehnutí. Nebyli velcí, ale zato nesmírně ostražití a rychlí a rovněž patřičně hlasití. Dlouho se nerozlišovali podle výšky, barvy ani typu srsti, převládali však psi střední velikosti. Rozhodně se nejednalo o nějaký jednotný typ, ale o poměrně pestrou směsici malých až středně velkých psů podobného určení a založení.

1.2 Knírači

holandský pinč (smoushond)

malý knírač

ruský černý teriér

střední knírač

velký knírač

Dobrman