Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Balda, Petr Kult

NARUŠITEL

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7095. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Redakční úprava Markéta Šlaufová
Jazyková korektura Radka Svobodová
Návrh obálky TypoText, s. r. o.,
podle plakátu Jana Poukara (POUKARdesign)
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019
Text © David Balda, Petr Kult, 2019
Fotografie © ACTORESS PRODUCTION, s. r. o., Jan Šmída, 2019
Fotografie na obálce Patrik Borecký

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ISBN 978-80-271-2422-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-2421-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-2561-1 (print)

Napsáno dle předlohy scénáře k filmu Narušitel.
Podle skutečných událostí.

PROLOG

Večerní potemnělou oblohu pokrývají jen šedivě ponuré mraky. Ticho narušuje pouze dramatické vrčení letadla. Jako by i ono podtrhovalo, že teď jde vážně o všechno a není už cesty zpět.

Pilot středního věku se snaží zachovat klid a jeho pohyby jsou rozvážné jako vždy. Jen oči prozrazují, že má strach. Uvědomuje si, že tohle je jediná šance na záchranu. Další už nebude. Proto nervózní Vladislav neustále monitoruje okolí, jestli je již nezachytil radar. Snaží se držet letadlo poblíž mraků, ve kterých by se mohl dobře skrýt před případným nebezpečím. Jestli to teď praskne, bude po všem. Ale už to nejde zastavit. Auto s manželkou a mladším synem Davidem mezitím ujíždí někde tam dole po silnici, zatímco jeho letadlo je ve vzduchu. Kdyby teď došlo k odhalení, nedopadlo by to pro nikoho dobře.

Pilot letadla má rodinu, dva malé syny. Právě kvůli nim to všechno podstupuje, kvůli jejich bezpečí a budoucnosti. Přesvědčuje sám sebe, že tohle musí vyjít.

Z toku dalších myšlenek ho vytrhne hlas jeho staršího syna.

„Tati, nemůže se nám nic stát?“

Vladislav ho uklidňuje, aby neměl strach, že všechno dobře dopadne. Nahlas vyslovenou odpovědí jako by přesvědčoval sám sebe. Najednou si je i on sám jistý, že všechno klapne.

Při průletu hustými šedivými mračny ubezpečuje synka, že za pár minut dorazí tam, kam potřebují. Jen hlásek vzadu v hlavě, i když se ho snaží umlčet, mu pořád našeptává, že zrada může přijít v každé vteřině, úplně nečekaně.

Letoun C-105 smetanově bílé barvy s tmavě modrými a rudě červenými pruhy letí v nízké výšce a otec malého Petra neustále přesvědčuje, že všechno zvládnou. Přesto se Petr ještě jednou zeptá: „Nemůže nás ta stíhačka najít, tati?“

Odpověď zní sebevědomě a přesvědčivě: „Neboj, vím, jak se jim schovat v mracích…“

SOUČASNOST

Ponuře šedivý podzimní den jako kdyby připomínal atmosférou ten, ve kterém to tehdy před mnoha lety začalo. Na parapet starého hnědého okna dílny Vladislava Kučery bubnuje déšť. Místnost, kde sedí nyní již postarší pilot se svým vnukem Filipem, osvětluje jen jedna lampa visící u stropu.

Pod oknem, zvenčí zčásti zarostlým mokrým plazivým plevelem, stojí starý ponk se svěrákem obklopený z obou stran dvěma plechovými skříněmi – žlutou a tmavě zelenou. Po zdech dílny visí nejrůznější hadry. Před ponkem sedí na dvou starých židlích dědeček a jeho vnuk. Filip si svého dědečka znovu a znovu prohlíží. Vladislav sice už dávno získal nějakou tu vrásku, hnědou barvu vlasů vystřídala šeď, ale stále nezapře své charisma pilota. Dokonce se zdá, jako by se s věkem ještě prohlubovalo a dostalo nový rozměr. Stále má pevný postoj a hrdost ve tváři. Filipovi připadá, že stačí jeden pohled a člověk ví, s kým má tu čest. I když Vladislav mlčí, Filip cítí, že z něj vyzařuje něco výjimečného: respekt, ale zároveň i klid a moudrost, životní zkušenost. Jako by se hrdost letců na význam jejich poslání přenesla i do jejich obličejů. Je to ale současně i vlastenectví a láska k létání, k volnosti, kterou při něm mají. Když se Vladislav postaví k letadlu, je na první pohled jasné, že patří neodmyslitelně k sobě.

Teď sedí na židli v místě, kde se doslova odehrávaly dějiny. Přestože je Filipovi teprve sedmnáct a za prarodiči jezdí jen občas, rád pomáhá dědovi v dílně a asistuje mu. Učí se od zkušeného člověka a uvažuje o tom, že by taky chtěl být pilotem. Geny se nezapřou.

„Fildo, podej mi šroubovák, ten úzkej,“ prolomí dlouhé ticho Vladislav zabraný do práce. Filip přiskočí a podá nástroj dědečkovi.

Soudržnou atmosféru v dílně naruší dáma v letech s dlouhými zrzavými vlasy úhledně stočenými do drdolu. Jakmile vstoupí do místnosti, objeví se spolu s ní sebejistota, zkušenost, ale také ráznost a přímost. Je to Filipova babička a Vladislavova manželka Alena, která toho po boku svého muže zažila víc než dost. Po tak dlouhé době si už zvykla, že její muž často pracuje mlčky v dílně na něčem, čemu ona vůbec nerozumí. Za ta léta se navíc naučila, jak si poradit s přehnanou skromností svého manžela, který nerad přiznává, co všechno zažil a co dokázal.

„Kluci, pojďte se najíst, ať vám to nevystydne,“ vyzve je.

„Ano, babičko, hned přijdeme,“ Vladislav zabraný do práce ani nezvedne oči.

„Byla jsem na poště, přišel ti dopis,“ pokračuje Alena.

„Ale, copak to přišlo? Zas nějaká pojišťovna?“ nenechá se děda Vladislav rozhodit.

„Je to od Chmelů,“ odpoví mu Alena, jako by si byla jistá, že tohle bude jejího muže zajímat. Vladislava ta informace opravdu vytrhne z pracovní pozornosti. Nejistě, až znepokojeně se podívá na manželku, vyskočí ze židle a vytrhne jí z ruky obálku, kterou nedočkavě otevírá. Vytáhne z ní list papíru a stačí jen krátká vteřina, jeden pohled. Po jeho tváři se rozlije smutek. Věděl, že to někdy přijde, ale nečekal to tak brzy. Je mu jasné, co se stalo, a zcela vyvedený z míry se opírá o stůl. Udělalo se mu lehce nevolno.

„Je ti dobře?“ ptá se babička Alena, ale odpovědi se nedočká.

Vladislav rozloží dopis, který přišel, a dostane ze sebe jen: „Zdeněk…“

Alena hned pochopí, co se stalo. Je to parte životního kamaráda a leteckého instruktora Zdeňka Chmely, kterého Vladislav zná od svých mladých let. Zdeněk byl tím, kdo ho všechno naučil a kdo za ním, jako jediný kromě Aleny, stál při všem špatném a zlém, co se mu přihodilo. Ihned se mu vybavuje, čím vším si prošli, čemu museli čelit. Zdeněk se pro Vladislava stal symbolem dobra, hrdinství a obětavosti.

Filip by chtěl být také v obraze, chtěl by se dozvědět, co se stalo: „Kdo byl Zdeněk?“

Jeho děda mu jen stroze vysvětlí: „Jeden můj kolega, se kterým jsem lítal na stíhačkách.“

Filipa jeho odpověď překvapí: „Na stíhačkách?“

Vladislav souhlasně pokyvuje hlavou, ale přitom ještě doopravdy nevěří tomu, co se stalo, že Zdeněk už není.

Filip má najednou pocit, že nastala možnost a ten správný okamžik, aby konečně trochu poodhalil osud svého dědečka, který mu je, kvůli jeho skromnosti a nemluvnosti, pořád tak trochu záhadou. Vycítí, že teď je správná chvíle začít se vyptávat na celý jeho život. Kdy jindy než v takový ponurý podzimní den, kdy je nejlepší někam zalézt a povídat si příběhy, jako je tenhle.

Vladislav pomalu pokračuje ve vysvětlování, kdo byl Zdeněk: „Hodně jsme toho spolu zažili a taky se zamotali do jednoho velkýho maléru. Byl to můj kamarád, největší kamarád. Než jsem ho poznal, měli jsme partu čtyř kluků z naší vesnice.“

A tím začíná celé vyprávění. O více než 40 let dříve…

KAPITOLA PRVNÍ

POLE

Léto vroce 1960 je slunečné ateplé. Slunce se tyčí vysoko na nebi, žlutá, zelená ahnědá barva luk apolí vytváří ostrý kontrast smodrým blankytem oblohy, na které se občas vznáší bílošedý mrak. Celá příroda se sice nachází na vrcholu rozkvětu aplná síly, ale současně už začíná vypadat trochu unaveně tím divokým žárem. Klid prázdninového odpoledne aobvyklou přírodní harmonii narušují jen čtyři chlapci vpředškolním věku – Pavel, Michal, Matěj aVláďa.

Poslední jmenovaný je tím, kdo vyčnívá, ikdyž je to jen malý chlapec stmavě zelenou leteckou přilbou na hlavě, vletních trenkách abledě modré košili, na které má připnutý zlatý odznak RAF. Snevinným atrošku přitroublým výrazem si jako jediný zchlapců něco nese. Je to model letadla C-105. Chová ho hrdě vnáruči. Když se setká sostatními chlapci, kteří pobíhají po poli, pyšně jim svůj model ukazuje.

„Kluci, koukněte, co jsem postavil státou!“ řekne Vláďa spýchou vhlase.

Kluci na něj nevěřícně koukají akaždý tak trošku závidí, že takový krásný kousek také nevlastní.

„To je vojenský, stopětka, lítaj vtom klukovníci,“ poučuje Vláďa své kamarády, přičemž udělá dětskou chybu vpojmenování vojenské hodnosti.

Jeden zkluků ale rozhodně nesouhlasí: „To kecáš, klukovníci lítaj na migách…“

„Jo, na patnáctkách,“ doplňuje ho další.

Povídání kluků netrvá dlouho, jejich pozornost přiláká cosi, co nikdo znich nečekal, ale co přišlo doslova jako rána zčistého nebe.

„Koukejte, koukejte, tamhle letí ta tvoje stopětka!“

Zblankytné modře nebe se vynoří opěvovaný model C-105, tentokrát skutečný. Chlapci jsou nadšení, nic takového doposud nezažili, tak radostí poskakují amávají pilotovi. Tmavě zelený výcvikový armádní letoun prolétl přímo nad jejich hlavami, pak ještě zvládl několik okruhů nad poli. Všichni jsou jako uvytržení, když pilot letadla hýbe křídly zprava doleva azase zpátky. Za chvíli je po všem.

Po tomhle zážitku má Vláďa bez váhání jasno vtom, co je jeho nové životní poslání. Stojí na poli, vrukou drží své první letadlo as uhrančivou zasněností, ale sjistotou sobě vlastní pronese:

„Já taky jednou budu pilot.“