Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Lenka Hříbková, CSc.

NADÁNÍ A NADANÍ
Pedagogicko-psychologické přístupy, modely, výzkumy a jejich vztah ke školské praxi

Recenzoval PhDr. Miroslav Rendl, CSc.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s. U Průhonu 22, 170 00 Praha 7 tel.: +420 220 386 401, fax: +420 220 386 400 www.grada.cz jako svou 3660. publikaci

Odpovědná redaktorka Dana Trojáková Sazba a zlom Martina Hukalová Počet stran 256 Vydání 1., 2009

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s. Husova ulice 1881, Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2009 Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-1998-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-6698-0 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7659-0 pro formát EPUB

Úvod

Problematika nadání je po řadu let zkoumána nejen v psychologii a pedagogice, ale zajímají se o ni i další obory. V současné době se stalo téma nadání velmi aktuální a v souvislosti se změnami ve školství mu věnuje stále větší pozornost široká veřejnost. Ačkoliv v zahraničí se nadáním zabývá řada odborných publikací a příruček pro učitele, u nás nemáme k dispozici téměř žádnou. Tuto mezeru má částečně zaplnit předkládaná publikace, ve které prezentujeme základní přístupy ke studiu nadání, věnujeme se teoretickým otázkám a praktickým souvislostem daného tématu. Bez orientace v teoretických přístupech ke studiu nadání a bez znalosti výsledků relevantních pedagogicko-psychologických výzkumů lze sice mnohem „snadněji“ zavádět do školské praxe a do vzdělávání změny a různá opatření, ale jejich výsledný efekt může být z dlouhodobého hlediska velmi problematický. Domníváme se, že i to zvyšuje naléhavost potřeby zabývat se tímto tématem rovněž výzkumně, opatrně přejímat výsledky ze zahraničí a ověřovat jejich platnost v našich podmínkách.

Aktuálnost tématu dokládá také velký počet článků v denním tisku a pořadů v dalších médiích. Pokud uvedeme jen některé jejich tituly a názvy (Ať žije průměrnost, Učitelé to s nadanými dětmi neumějí, Školy nevycházejí vstříc nadaným, Nematuroval, ale už bádá na akademii věd, Český premiant míří na Cambridge, Školák chce porazit Kasparova atp.), je z nich zřejmé, že autoři se na jedné straně stavějí k současné situaci ve výchovně-vzdělávací péči o tuto populaci dětí spíše kriticky, nebo na druhé straně prezentují příběhy a výkony nadaných dětí, které jsou v určité oblasti mimořádně úspěšné. Existence těchto dvou „typů“ článků v denním tisku může vyvolávat otázky: Mají snad upozornit na to, že i přes nepříznivé podmínky ve školách se některým dětem podařilo vyniknout? Nebo je třeba jejich obsah chápat jako důkaz toho, že v řadě škol i ve školském systému existují možnosti pro mimořádný rozvoj nadání dětí a kritika situace na školách není zcela oprávněná?

Pokud obrátíme pozornost k odbornému tisku, zjistíme, že v něm existuje minimum článků na téma nadání. Na některých vysokých školách, zejména na pedagogických fakultách, se již začínají objevovat skripta, ve kterých se jejich autoři snaží budoucím učitelům alespoň přiblížit některé okruhy problematiky nadání (Čermák, Turinová, 2005; Machů, 2006; Hříbková, 2007). Některé další publikace na toto téma mají výrazný popularizační, osvětově--informační charakter a jsou určeny většinou pro rodiče (Campbell, 2001; Mönks, Ypenberg, 2002; Krafft, Semke, 2003; Dočkal, 2005; Fořtík, Fořtíková, 2007). Za upozornění stojí některé skutečnosti, které v nich pozorný čtenář zaznamená.

První z nich je fakt, že se většinou věnují převážně intelektovému nadání a minimálně ostatním druhům nadání. Často se v nich objevují doporučení a náměty, jak se takto nadaným dětem věnovat, jak je rozvíjet a jaké specifické výchovné zacházení potřebují. V ohnisku pozornosti je především výchova nadaných dětí.

Druhou skutečností je, že se u nás tímto tématem zabývají převážně psychologové, ačkoliv se jedná o téma výrazně pedagogické. V důsledku toho jsou akcentovány jiné okruhy problémů a téma se začalo značně „psychologizovat“. V praxi to potom může vést k tříštění působení psychologů, učitelů a rodičů nadaného dítěte a k obtížím ve vzájemné komunikaci místo ke vzájemné spolupráci. V krajním případě dochází až k vytváření koalice psychologa s rodičem proti učitelům a škole. V pozadí tohoto jevu lze tušit nejen problém současné nezakotvenosti problematiky nadaných dětí v pedagogických oborech i psychologických disciplínách u nás, ale i nevyváženost v rozpracování a aplikaci problematiky identifikace nadání na jedné straně a vzdělávacích strategií a modelů pro populaci intelektově nadaných na straně druhé.

Na rozpracovávání teoretických přístupů k nadání se ve 20. století podílela řada autorů s filozofickým, pedagogickým, psychologickým i lékařským vzděláním. Jejich úsilí často ústilo do vytváření modelů nadání, které vycházely z dosažené úrovně poznatků o fenoménu nadání a ve vzdělávací praxi sloužily jako základ tvorby strategií pro vyhledávání nadaných a pro tvorbu vzdělávacích programů pro tuto populaci. V této práci rozlišujeme tři základní teoretické přístupy:

kognitivní přístup,

osobnostně-vývojový přístup,

sociálně-kulturní přístup.

Kritériem tohoto rozlišení jsou faktory (kognitivní, osobnostní, sociokulturní atp.), na které byl v daném přístupu brán především zřetel při vysvětlování fenoménu nadání. Lze uvažovat také o jiném kritériu, kterého by bylo možno použít pro rozlišení přístupů ke studiu některých dílčích témat. Při vyhledávání nadaných máme na mysli zejména orientaci na zjišťování potenciálu, předpokladů jedince nebo spíše orientaci na jeho podávané výkony a jejich analýzu. V tomto případě bychom pravděpodobně rozlišili psychometrický přístup ke studiu nadání, tedy orientaci na zkoumání (a „měření“) potenciálu, předpokladů jedince pro výkon v určité činnosti, a expertní přístup ke studiu nadání, tedy orientaci na studium výkonů jedince, podmínek jejich dosahování a možností jejich zkvalitňování. I když se v publikaci věnujeme i těmto přístupům, v této fázi vývoje tématu nadání považujeme kognitivní, osobnostně-vývojový a sociálně-kulturní přístupy za vhodnější pro prezentování tématu, neboť lépe postihují jeho celkovou vývojovou tendenci směřující ke komplexnosti.

V rámci prezentovaných přístupů ke studiu nadání se věnujeme nejdůležitějším modelům a koncepcím nadání, dále nejfrekventovanějším tématům, kterým byla věnována zvýšená pozornost, a také výsledkům výzkumů, které byly k danému tématu realizovány. Snažili jsme se rovněž o dohledání takových výzkumů, ve kterých autoři nedošli k shodným závěrům. V rámci zkoumání fenoménu nadání a jeho nositelů byla středem zájmu různá témata, byly také akcentovány odlišné výzkumné priority a používal se i jiný rejstřík metod. Výsledky získávané v jednotlivých přístupech, které jsou při studiu nadání uplatňovány stále, jsou do značné míry komplementární. To znamená, že se vzájemně doplňují a kompletují poznávání tohoto fenoménu na různých úrovních, a tím mohou přispívat k jeho pochopení a k pochopení jeho vývoje. Všechny tři přístupy jsou v psychologii nadání stále živé a ani jeden z nich nebyl v průběhu 20. století plně „nahrazen“ druhým. Lze naopak konstatovat, že spolu koexistují od počátku minulého století, kdy došlo k prudkému nárůstu zájmu o nadané děti a o studium fenoménu nadání.

Je třeba zdůraznit, že mnozí autoři, kteří se zabývali nadáním, se současně věnovali i jiným tématům a jen pro některé se téma nadání stalo celoživotní a dominantní oblastí zkoumání. I pro tyto autory je však příznačné, že se v průběhu let věnovaných studiu nadání názorově posouvali od původního přístupu k přístupu jinému. Proto často nelze autora jednoznačně zařadit k jedinému přístupu nebo výzkumné linii. Velmi obecně lze konstatovat, že v teorii i praxi se psychologové více angažují v problematice vyhledávání nadaných a studiu jejich osobnosti, kdežto pedagogové více v oblasti rozvíjení nadání.

Není příliš mnoho literatury, ve které se autoři snaží jednotlivé koncepce a modely určitým způsobem uspořádat. Otázkou samozřejmě je, zda je to proto, že těchto koncepcí a modelů je malý počet, nebo je příčinou jejich značná diverzita a nesnadnost této klasifikace. Osobně se přikláníme k druhé možnosti. Podařilo se nám v publikacích zjistit přibližně 50 modelů, převážně amerického původu, na které autoři odkazovali nebo je prezentovali. Bereme současně v úvahu, že jsme řadu dalších s vysokou pravděpodobností vůbec neidentifikovali, např. díky jazykové bariéře nebo nemožnosti publikace získat. Naše omezení spočívají také v tom, že se rovněž zaměřujeme zejména na intelektové nadání a to spíše u dětské populace. Nepovažujeme za účelné podávat celkový výčet jednotlivých modelů a koncepcí v rámci vyčleněných přístupů, ale prezentujeme u každého ty nejvýznamnější. Uvádíme tedy pouze ty, na které různí autoři často odkazují, nebo ty, které se staly pro praxi určující. Všichni autoři prezentovaných modelů jsou v problematice nadaných uznávanými odborníky s mezinárodní reputací.

V publikacích, které se rovněž zabývaly klasifikací koncepcí nebo přístupů ke studiu nadání, nás zajímalo, jakého kritéria bylo použito při členění. V německé práci (Hany, 1987) sloužila autorovi za kritérium systematizace především možnost praktického využití modelů pro identifikaci (vyhledávání) nadaných a autor rozlišil čtyři skupiny modelů nadání.

V americké práci věnované koncepcím nadání (Sternberg, Davidson, 1986) jsou tyto koncepce rozčleněny na dvě hlavní skupiny: implicitní a explicitní teoretické přístupy k problematice nadání. Nejpočetnější je druhá skupina (explicitní teoretické přístupy), která obsahuje kognitivní teorie, vývojové teorie a oborově specifické teorie nadání. Zatímco v první skupině koncepcí (implicitní) je snahou dojít různou cestou k vymezení tohoto obtížně uchopitelného fenoménu, v druhé skupině koncepcí (explicitní) jsou prezentovány teorie přistupující k vymezení nadání zejména z kognitivního a vývojového hlediska. Hlavním cílem publikace těchto autorů však bylo prezentovat rozmanitost hledisek, která se uplatňují při konceptualizaci nadání. Ve druhém vydání knihy z roku 2005 (Sternberg, Davidson, 2005) je tento cíl ještě více zdůrazněn tím, že prezentované koncepce jsou řazeny postupně bez snahy jednotlivé příspěvky autorů seskupovat do určitých celků.

V dalších dvou vydáních rozsáhlé reprezentativní publikace o nadání a talentu (Heller, Mönks, Passow, 1993; Heller, Mönks, Sternberg, Subotnik, 2000) tvoří oddíl věnovaný koncepcím nadání přibližně 15–20 % textu z celé knihy. Pozornost je zaměřena na jiná související témata a koncepce nadání zde nejsou prezentovány podle určitého jednotícího klíče.

Nejnověji vyšla kniha se shodným názvem jako publikace R. Sternberga a J. Davidsonové Koncepce nadání, avšak s podtitulem Sociokulturní perspektivy, editovaná S. N. Phillipsonem a M. McCannovou (Phillipson, McCann, 2007). Prezentuje kulturně zakotvené koncepce nadání, jejichž autoři pocházejí z různých zemí světa. V závěrečné syntetizující kapitole jsou zkoumána spíše společná témata jednotlivých koncepcí. Cílem autorů totiž mimo jiné bylo, aby publikace přispěla k usnadnění inkluze ve vzdělávání dětí pocházejících z odlišných kultur, než akcentování různosti koncepcí.

Domníváme se, že k pochopení vývoje zájmu o problematiku nadání v praktické i teoretické rovině je třeba hledat souvislosti nejen na půdě psychologie nebo pedagogiky, ale vstupovat i na půdu jiných oborů a brát v úvahu některé historické události, protože i ty ovlivnily výzkumnou orientaci v této oblasti. To může rovněž prohloubit vhled do tématu a přispět k pochopení fenoménu nadání.

V publikaci se věnujeme intelektovému nadání a intelektově nadaným dětem. Je to „nejproblematičtější“ druh nadání, o němž se v souvislosti se školou nejvíce diskutuje. Školská politika v oblasti podpory intelektově nadaných vyvolávala a vyvolává polemiku, byla nejednou kritizována a stala se citlivým bodem i mimo školskou oblast. Neznamená to však, že se alespoň částečně nezmiňujeme o uměleckém a sportovním nadání.

Práce je členěna do sedmi kapitol. První kapitola je věnována historii problematiky nadání. Pozornost tomuto tématu věnovali filozofové, lékaři a učenci 18. a 19. století v souvislosti s otázkami výchovy i s vynikajícími tvůrčími činy některých lidí. Vzhledem k celkovému zaměření práce se tato kapitola dotýká jen několika otázek, které si učenci kladli, a zmiňuje se o pouhém zlomku těch, kteří se tomuto tématu v minulosti věnovali. Podstatně hlubší historický pohled na problematiku nadání by byl jistě potřebný a zasluhoval by zvláštní monografii. V této práci má pouze doložit, že základní teoretické přístupy k problematice nadání, které jsou předmětem následujících kapitol, mají své dávné kořeny.

Druhá kapitola pojednává o pojmech nadání a talent a způsobech jejich vymezování. Jak je všeobecně známo, charakter psychologie jako vědy je pluralistický. Znamená to, že v ní současně existuje více přístupů, jak dokládá i samotné toto téma. V případě nadání se můžeme setkat jak s diachronním pluralismem (tzn. že v různé době existovaly různé názory na fenomén nadání, jejichž vývoj lze sledovat) tak se synchronním pluralismem (tzn. že v daném období existují stoupenci různých postupů při zkoumání fenoménu nadání).

Třetí až pátá kapitola tvoří jádro celé práce. Jsou věnovány přístupům k problematice nadání, které jsme v psychologii 20. století při studiu tohoto fenoménu identifikovali. V těchto kapitolách prezentujeme jednotlivé koncepce a modely nadání, z nichž některé nejsou u nás příliš známé, a proto klademe také důraz na jejich deskripci. Nejprve se zabýváme kognitivním přístupem, do kterého jsou začleněny modely nadání zaměřené na schopnosti, relativně novější teorie inteligence a výzkumy realizované později kognitivními psychology.

Ve čtvrté kapitole je analyzován osobnostně-vývojový přístup k problematice nadání. Má svůj původ v období rozmachu humanistické psychologie a nárůstu přesvědčení, že mimořádný výkon jedince je determinován celou řadou dalších osobnostních faktorů a nikoliv pouze schopnostmi. Akcentování vývojových otázek v rámci osobnostně-vývojového přístupu se objevuje v okamžiku, kdy byla zpochybňována psychometrická tradice v tomto tématu, která je přesto dosud velmi vlivná. Vývojově orientovaní psychologové sdíleli většinou názor, že nadání není stabilní rys individua. V tomto období dochází v psychologii současně k rozvoji výzkumu tvořivosti a je to éra významných školských reforem, které probíhaly v řadě západních zemí. V kapitole jsou též prezentována další témata, která se v rámci zkoumání fenoménu nadání a nositelů nadání vynořila nebo byla stoupenci osobnostně-vývojového přístupu znovu objevena.

V páté kapitole je pozornost zaměřena na kulturní a sociální determinanty fenoménu nadání. Jejich zkoumání je v řadě publikací o nadání v posledních dvaceti letech stále více akcentováno. Sociálně-kulturní přístup se zaměřuje na analýzu kulturní zakotvenosti fenoménu nadání a determinant rozvoje nadání, které jsou na první pohled „skryty a vzdáleny“. Ačkoliv působí na jedince zprostředkovaně, je stále více a více zřejmé, že jsou pro rozvoj nadání zásadní.

Šestá kapitola se zabývá často diskutovanou otázkou, tj. otázkou vyhledávání nadaných. Uveden je tradiční psychometrický přístup k vyhledávání nadaných, opírající se o psychologické testové metody a expertní přístup, který se zaměřuje na studium výkonů jedince a jejich změn. Prezentován je zde Sternbergův model nadání jako vyvíjející se expertnosti. Poukazujeme rovněž na praktické souvislosti tématu vyhledávání nadaných a úskalí, se kterými se v této oblasti setkáváme.

V poslední kapitole pojednáváme o problematice vzdělávání nadaných dětí a variantách rozvíjení nadání. S těmito otázkami je spjata rovněž příprava pedagogů pro práci s populací nadaných dětí. Naší snahou mimo jiné bylo, aby tato kapitola ozřejmila vztah některých teoretických otázek ke způsobům vzdělávání nadaných a upozornila na častou povrchnost současných přístupů k tomuto problému. Nedostatečný pedagogicko-psychologický výzkum v oblasti vzdělávání nadaných je slabinou, kterou nelze odstranit pouhým poukazováním na zahraniční výzkumy a přebíráním jejich výsledků bez kritického zhodnocení. V šesté a sedmé kapitole jsou prezentována témata, která lze považovat za průřezová, protože se objevují jako významná ve všech třech přístupech.

Předkládaná publikace je rozšířenou a upravenou verzí práce se shodným názvem, která vyšla na UK, Pedagogické fakultě a útlých skript. Charakter zpracování této publikace ovlivnila především skutečnost, že u nás není k dispozici relativně ucelená odborná publikace o nadání a nadaných, která by umožnila získat přehled a základní orientaci v teoretických přístupech i v praktických otázkách. Cílem proto bylo uspořádat a syntetizovat informace o tématu nadání, i když jsme si současně vědomi rizika neúplnosti a selektivity takového zpracování. Snažíme se přesto tuto oblast jednak zpřístupnit širšímu okruhu čtenářů, což omezené možnosti fakultního vydavatelství neumožňovaly, a jednak diskutovat zejména ty otázky, které se ukazují užitečné ve vztahu ke školské praxi. V publikaci rovněž využíváme svých zkušeností s tématem nadání i výsledků výzkumných sond, které jsme v této oblasti realizovali.

1. Historické kořeny současných přístupů ke studiu nadání

Vminulosti se člověk stejně jako dnes setkával stělesnými, psychickými asociálními rozdíly mezi individui, skupinami lidí avšímal si kvantitativních akvalitativních rozdílů při vykonávání stejné činnosti různými lidmi. Skutečnosti, že někteří jedinci jsou schopni vykonávat určitou činnost daleko rychleji akvalitněji, si lidé všímali po mnoho staletí aschopnosti potřebné kdosažení mimořádného výsledku činnosti byly zpočátku pokládány za „dar boží“. Současně se snažili tento fakt různým způsobem vysvětlovat na úrovni, která odpovídala stupni jejich poznání astupni vývoje společnosti, ve které žili.

Fenomén vysokého nadání se stal předmětem úvah abádání filozofů, lékařů, pedagogů, psychologů adalších odborníků aproblematika nadání atalentu se stávala předmětem častých diskusí aspekulací.

H. Gardner (1999) nastiňuje obecnou linii vývoje předmětu filozofického uvažování. Nejprve se antická filozofie zabývala především objekty fyzického světa apřírodou. Později se ve filozofii dostává do středu zájmu problematika vědomí azkoumání obsahu mysli. Kdybychom pokračovali vtéto linii až do současnosti, museli bychom konstatovat, že ve 20. století se pozornost začíná intenzivně věnovat zejména zkoumání různých symbolických oblastí asymbolům jako nosičům myšlení.

Vhistorii psychologie je patrný obdobný trend: od zájmu ovnější chování člověka kproduktům lidské mysli až ksymbolickým prostředkům, které lidé používají. Způsob poznávání azpracovávání informací je současně vztahován krozvoji jednotlivých symbolických systémů. A. J. Tannenbaum (2000) uvádí, že vzápadní kultuře panovala poměrně značná shoda vtom, vjakých oblastech má výjimečný výkon ačin nejvyšší hodnotu avýznam. Jednalo se otěchto šest oblastí:

Symbolická oblast, která obsahuje základní formy komunikace vběžném jazyce, matematice adalších symbolických formách (např. gesta). Úkolem symbolických systémů je předávání informací mezi lidmi.

Empirická oblast zahrnuje obecně akceptovatelné popisy, zobecnění ateoretické formulace, které jsou podepřeny objektivními důkazy ajsou verifikovány podle specifických pravidel.

Estetická oblast zahrnuje různé druhy umění. Mínění anázory vtéto oblasti se dotýkají předevšímhloubky vnímání zvláště významných věcí ajevů, jehož subjektivita je vdíle autorem objektivizovaná.

Synoetická oblast se vztahuje kmyšlení olidech akpoznávání vztahů mezi nimi. Člověk musí sladit své přímé (osobní) poznání lidí sjejich poznáním „teoretickým“. Získání vhledu do mezilidských vztahů vede ktomu, že jsme jim schopni psychologicky porozumět. To se vztahuje jak kesféře způsobu poznávání ajednání, který lidé praktikují, tak ke sféře jejich cítění.

Etická oblast, vekteré je akcentováno morální usuzování, se vztahuje kpovinnostem azávazkům jedince. Vztahuje se tedy především ktomu, co by mělo být, co je žádoucí, nikoliv ktomu, co reálně bylo, je nebo nastane. Morálka se promítá do osobního chování jedince, které je založeno na svobodném aodpovědném rozhodování.

Synoptická oblast zahrnuje komplexní koncepce integrující např. dějiny, náboženství afilozofii. Zdrojem pro budování takových koncepcí jsou empirické, estetické asynoetické oblasti avýstupem pak nové pohledy, které nejsou pouhou jejich sumarizací (Tannenbaum, 2000, s. 24).

Podle postřehu autora psychologové často obdobným způsobem vyčleňovali lidský potenciál kvýkonům voblastech, ve kterých se především identifikovaly vynikající výkony. Podle našeho soudu ztěch starších má ktomuto členění blízko např. typologie E. Sprangera, ve které autor vychází ze základních (vrozených) hodnotových orientací člověka, které jsou předznamenány duchovními principy, podle kterých se na své cestě životem člověk řídí (Spranger, 1927). Tyto orientace do značné míry odpovídají oblastem, ve kterých společnost vysoce hodnotí výkony. Určitá hodnotová orientace pak může uněkterých lidí vést kmimořádným výkonům vdané oblasti, např. orientace na princip krásy vede kvytváření uměleckých děl apod., pokud existuje soulad duchovního principu se schopnostmi jedince.

Rovněž vmodelu nadání U.S. Office of Education, okterém se zmiňujeme vrámci třetí kapitoly, se rozlišuje významný potenciál na šest okruhů schopností: intelektové schopnosti, speciální schopnosti, kreativní – produktivní schopnosti, vůdčí – řídící schopnosti, umělecké schopnosti apsychomotorické schopnosti (Marland, 1972, podle Renzulli, 1978). Tyto schopnosti se považují za hlavní zdroj pro podávání vynikajících výkonů, nejprve ve škole apozději vjednotlivých oblastech lidské činnosti.

Zcela zřejmý je vztah potenciálu avýkonových oblastí vGardnerově práci (1999). Každá zjeho šesti relativně nezávislých inteligencí (jazyková, hudební, logicko-matematická, prostorová, tělesně-pohybová apersonální) umožňuje dosahovat imimořádných výkonů vtěch výkonových oblastech, pro které je klíčová. Ve vztahu knadání akvýkonovým oblastem je utohoto autora nutné upozornit na to, že jedním zkritérií, která daná inteligence musela splňovat, aby mohla být považována za samostatnou anezávislou, je iexistence savantů vdané oblasti. H. Gardner poukazuje na souvislost mezi vysoce kreativními aproduktivními jedinci, kteří jsou obvykle středem zájmu problematiky nadání, aosobami, které jsou schopné třeba jen izolovaných mimořádných výkonů vurčité oblasti (savantů). Dříve sice byly výkony těchto osob zkoumány, ale většinou bez uvažování omožném přínosu výsledků takto orientovaných výzkumů khlubšímu poznání fenoménu nadání.

Vtéto kapitole uvádíme několik historických linií úvah onadání. Skutečnost, že se orientujeme zejména na psychologii ataké částečně na pedagogiku, je dána především naším profesním zaměřením.

Vtéto kapitole rozlišujeme patologickou, biologickou, psychoanalytickou avelmi široce pojatou environmentální linii úvah onadání. Všechny tyto linie poskytují svébytný pohled na problematiku nadání, ikdyž některé jsou si vzájemně bližší. Je pochopitelně věcí diskuse např. zařazení patologické linie kostatním uvedeným, neboť do určité míry může být aspekt patologie obsažen vkaždé znich. Podle našeho názoru lze konstatovat, že vbiologické (stejně jako patologické) linii úvah je dominantní otázka hledání příčin nadání aspíše akcentování myšlenky ostálosti nadání vprůběhu vývoje jeho nositelů. Psychoanalytická linie se soustředila na objasnění jiné otázky. Zájem byl soustředěn na odhalení mechanismu, který umožňuje tvůrčí produkci, avysvětlení tvůrčího procesu některých jedinců. Oproti tomu pro environmentální linii, ke které zařazujeme myšlenky některých filozofů, pedagogů apsychologů, bylo charakteristické zaujetí pro možnost změny, rozvoje schopností anadání člověka apro studování ivytváření takových podmínek, které by tento rozvoj umožňovaly. Jednotlivé linie se také vzájemně lišily všíři sledovaných podtémat souvisejících snadáním, od úzkého zaměření pouze na dospělé jedince svynikající tvořivou produkcí přes zjišťování mimořádného schopnostního potenciálu udospělých idětí ke studiu výkonů jedinců amožností stimulace rozvoje schopností aosobnosti jedince. Tyto uvedené linie uvažování onadání se staly podkladem pro formování moderních přístupů ke studiu tohoto tématu ve 20. století, některé jejich původní myšlenky byly dále výzkumně přezkoumávány aněkdy se istávaly součástí nových přístupů. Jak jsme již uvedli vúvodu, vcelé této kapitole je vjednotlivých prezentovaných liniích uvažování onadání zmíněn jen pouhý zlomek těch autorů, kteří se ojejich rozpracování zasloužili.

1.1 Patologická linie

Tato linie úvah sahá velmi hluboko do historie apatří knejstarším. Řada myslitelů minulosti totiž uvažovala ovztahu mezi genialitou apsychickou nebo somatickou chorobností. Ke starověkým filozofům, kteří spojovali genialitu sduševní chorobou, patřil např. Platón. Ten ve svých dialozích Ión aFaidros na několika místech mluví oschopnosti básnit aktomu potřebnému nadšení, maniá. „Kdo přichází před brány poezie bez nadšení od Múz, jsa přesvědčen, že mu stačí zručnost ktomu, aby se stal básníkem, ten se sám míjí se svým cílem ajeho poezie, jako člověka, který zůstává střízlivý, bude zastíněna poezií těch, kdo vsobě mají nadšení.“ (Platón, 1979, s. 141–142). Platónův entuziasmus je později např. uT. Campanelly ve spise Sluneční stát konkretizován amluví se vněm oduševní chorobě – padoucnici, která „prý bývá příznakem mimořádného nadání“ (Campanella, 1979, s. 39).

V 19. století vznikla tzv. patologická teorie geniality, jejímž autorem je italský psychiatr C. Lombroso. Ten začal znovu asvelkým úsilím propagovat myšlenky ovztahu mezi duševní chorobou agenialitou. Při formulování své teorie geniality (stejně jako své teorie zločinnosti) vycházel ztehdy rozšířeného názoru oexistenci proporcí mezi duševním afyzickým onemocněním. Tyto proporce byly považovány za výsledek procesu degenerace nebo za následek určitých životních událostí. Na základě zjišťování somatických apsychických znaků degenerace (Lombroso jich sledoval 27) uhistoricky významných osobností se snažil doložit jejich četný výskyt ugéniů. Dospěl kzávěru, že genialita vzniká na podkladě degenerace, je podmíněna patologickým procesem stejně jako zločinnost apojímá ji jako degenerativní psychózu: „tvořivá síla géniů může být formou degenerativní psychózy, která spadá krodině epileptických onemocnění“ (Lombroso, 1891, s. 336). Zcela vylučuje možnost existence zdravého génia. Zvnějších činitelů, které mohou ovlivňovat produkci géniů, uznává pouze klimatické podmínky, rasu ameterologické vlivy.

Spojením komponent genialita – duševní choroba – zločinnost vzbudila jeho teorie velký rozruch, ale odbornými kruhy byla vzásadě odmítána jako nevědecká již ve své době.1

Vztahem geniality atělesné konstituce se rovněž zabýval E. Kretschmer (1929). Studoval konstituci usouboru vynikajících jedinců zoblasti vědy, umění ipolitického života arozdělil je do dvou skupin podle tělesné konstituce na pykniky aleptosomy. Postupoval přitom vduchu své známé typologie, tj. snažil se (vtomto případě podle dochovaných portrétů, fotografií nebo popisů vdokumentech) určit konstituci těchto jedinců. Dále utěchto vyčleněných skupin vynikajících osob zjišťoval výskyt duševních chorob (zejména maniodepresivní aschizofrenní psychózy), případně se zaměřil na jedince svýraznou predispozicí vtomto směru. Nedospěl sice knovým poznatkům, které by obohatily nebo pozměnily jeho konstituční typologii, ale vrámci zkoumaných skupin vynikajících osob zjistil ulékařů apřírodovědců značnou převahu pykniků (68 %) oproti leptosomům (9 %) auskupiny právníků afilozofů byl výskyt těchto tělesných konstitucí vopačném poměru – 59 % leptosomů a15 % pykniků (Kretschmer, 1929). Tato práce mimo jiné také poukázala na problematičnost vymezení pojmu génius avágnost vjeho používání. Posun vtéto oblasti znamenala práce W. Lange--Eichbauma (1931), který začal chápat pojem geniality sociologicky.

Ovšem smyšlenkou existence vztahu mezi duševní chorobou amimořádným tvořivým výkonem jedinců se můžeme setkat ivsoučasné době. Například vroce 1997 se na toto téma soustředil ve své práci R. Eisenman. Uvádí, že mírné projevy duševní choroby mohou zcela jistě přispívat ktvůrčímu procesu jedince aústit ve vytvoření mimořádného díla. Tento autor uvažuje především omaniodepresivní poruše jako doprovodné součásti přispívající k„obrazu osobnosti“ smimořádným tvůrčím potenciálem. Současně uvádí, že vážné poruchy nebo těžké deprese naopak vedou kneproduktivnímu chování. Za největší problém považuje otázku rozlišitelnosti stupňů maniodepresivity. Jeho přístup se rovněž opírá oanalýzu historických životopisných údajů ovynikajících jedincích zoblasti vědy aumění. Podle jeho názoru nelze stále přehlížet aignorovat nálezy, které se týkají duševního zdraví nebo problémů vynikajících jedinců, protože četnost jejich výskytu avýznamnost, kterou jim tyto osoby často připisují, jsou naopak důvodem pro intenzivní zkoumání souvislostí mezi těmito údaji ajejich dílem (Eisenman, 1997).

1.2 Biologická linie

Myslitelé starověku astředověku často považovali vynikající tvorbu jednotlivců za projev neobyčejných duševních schopností ajejí původ spatřovali ve zvláštním ústrojenství organismu těchto osob. Relativně racionální, biologicky zaměřené vysvětlení nacházíme ušpanělského renesančního myslitele J. Huarta, který se vknize Zkoumání schopností kvědám (Examen de ingenios para las sciencias. německý překlad, 1968) zabýval lidskými schopnostmi ve vztahu krůzným činnostem. Dospěl kzávěru, že někteří jedinci mají zvláštní vrozenou schopnost – ingenium, která jim umožňuje vytvořit výjimečné dílo. Tuto schopnost spojoval se zvláštním fyziologickým uspořádáním těchto lidí, ale především se zvláštní stavbou jejich mozku.

Zejména však 19. století lze považovat za období, které díky rychlému rozvoji biologie, lékařství apřírodních věd vedlo mnohé kpřisuzování rozhodujícího podílu na rozdílech vduševních výkonech biologickým faktorům. Řada názorů onadání, které vté době vznikaly, byla založena na přesvědčení ovýlučné biologické determinaci schopností, talentu nebo geniality. Zájem byl soustředěn především na dospělé jedince akoznačení duševních velikánů atvůrců mimořádných hodnot byl nejčastěji používán pojem génius. Koznačení dětí, které se svými schopnostmi značně odlišovaly od ostatních, se používalo spojení „zázračné dítě“. Pro 19. století je vproblematice nadání typické, že:

zájem je soustředěn především na dospělé geniální jedince,

tito jedinci jsou idealizováni azbožňováni, což vedlo vtomto století ke vzniku romantického kultu géniů,

příčiny mimořádné tvorby jsou spatřovány vbiologických faktorech (někdy přímo vpatologii),

preferován je pojem génius před pojmy nadání atalent.

Etymologický výklad vzniku avývoje pojmu génius podává např. B. Brouk (1937). Podle tohoto autora nabýval pojem génius postupně těchto významů:

vždy měl vztah kplodnosti (genere – plodit),

Římané chápali pod pojmem génius strážného ducha, který řídí osudy každého jednotlivce, vkřesťanské éře se ze strážného ducha stává anděl strážný,

vynalézavost, kterou se myslela zvláštní vrozená duševní schopnost označovaná jako ingenium,

neobyčejné tvořivé schopnosti.

Splynutím posledních dvou významů došlo kvytvoření moderního pojmu génia, který byl hojně užíván právě v19. století. Za zakladatele novodobé biologické koncepce geniality anadání je považován F. Galton. Ve svém díle zroku 1869 pravděpodobně jako jeden zprvních jasně zformuloval otázku „nature versus nurture“, tj. otázku opodílu dědičnosti aprostředí na vzniku individuálních rozdílů vlidských vlastnostech atalentech (Galon, 1962). Ve svých výzkumech se snažil dokázat, že duševní schopnosti jsou zděděné stejně jako fyzické vlastnosti. Postupně byl pojem génius nahrazován pojmem nadání, který byl spojen stématem inteligence amožnostmi jejího měření.

Myšlenky biologické koncepce nadání jsou ve 20. století rozpracovávány např. vdílech W. Hartnacka (1930) aR. J. Herrnsteina (1974). Tito autoři akcentují význam dědičnosti abiologických faktorů jako limitujících možností pro rozvoj schopností avzdělávání dětí. Tato linie úvah onadání byla vcentru pozornosti především vprvní polovině 20. století, kdy byly výsledky biologických výzkumů někdy zneužívány rovněž kideologickým cílům.

Po druhé světové válce začal intenzivní výzkum inteligence jako podstaty nadání (Jensen, 1969; Eysenck, 1978 aj.). Například A. R. Jensen se stavěl velmi skepticky ke snahám ovypracování nových výukových metod. Zajímal se také ointelektovou úroveň černošského abělošského obyvatelstva USA azjištěné rozdíly vIQ vysvětloval především rozdílným genetickým základem (Jensen, 1972). A. R. Jensen upozorňoval rovněž na fakt, že individuální rozdíly vinteligenci mohou být zřejmější, když se zaměříme na výzkum individuálních rozdílů vrychlosti přenosu informací vnervech.

Zastáncem myšlenky ozásadním významu dědičnosti abiologických faktorů ve vývoji inteligence jako jádru intelektového nadání je H. J. Eysenck (1978). Votázce zkoumání individuálních rozdílů na biologické úrovni zdůrazňoval oproti A. Jensenovi názor, že místo rychlosti přenosu informace je vhodnější se zaměřit na výzkum přesnosti tohoto přenosu (Eysenck, 1986). Eysenck je mimo jiné znám tím, že se veřejně postavil na obranu Arthura Jensena ajeho tvrzení, že IQ nemůže být významně zvýšeno dobře míněnými sociálními programy, protože je široce geneticky determinováno. Připouští však, že inteligence může být environmentálními vlivy pozměněna. Uvádí, že přibližně 80 % lidské inteligence je vrozeno, zatímco 20 % může být ovlivněno prostředím (Eysenck, 1978).

Nejnověji jsou biologické myšlenky týkající se inteligence uvedeny apropagovány vknize R. J. Herrnsteina aC. Murraye The Bell Curve: Intelligence and Class Structure in American Life zroku 1994, která opět oživila vUSA diskuse omožnostech rozvíjení nadání ainteligence asoučasně kritiky těchto koncepcí (Gould, 1997; Sternberg, Kaufman, 1999 aj.).

Pohled na člověka jako na bytost biologickou asoučasně sociální umožnil využít biologie avýsledků jejích výzkumů kvysvětlení apochopení podstaty člověka. Biologie přispívá khlubší deskripci fenoménu nadání aodhaluje stále další biologické koreláty, které snadáním (pojímaným zde především jako vysoké IQ) souvisejí. Ovšem samotná biologie tento složitý fenomén vysvětlit nemůže. Vposledních letech lze zaznamenat také snahu založit obor psychobiologii, který by měl vést ksyntéze biologie apsychologie (např. Michel, Mooreová, 1999). Ve své publikaci prezentují systémový přístup avrůzných souvislostech zdůrazňují, že funkci organismu není možné „vysvětlit na základě lineárních příčinných souvislostí ajednosměrného determinismu“ (s. 428). Systémový přístup operuje sobousměrným působením. „Systémový přístup si žádá, aby se vývojoví biologové běžně pohybovali jak na horní populační úrovni, tak na spodní molekulární úrovni. Něco podobného lze říci iovědcích zkoumajících chování.“ (s. 431)2

Současně je však stále možné setkávat se spřípady snah izolovaně využívat výsledků biologických výzkumů kpodpoře argumentů o„odlišnosti nebo specifičnosti“ nadaných jedinců, atím izdůrazňovat jejich nároky na specifické zacházení, výchovu nebo postavení vsociální skupině. Avšak ani skutečnost, že rozvoj neurověd, genetiky adalších biologických disciplín studujících rovněž problematiku lidské inteligence velmi pokročil, výsledky biologických disciplín přispívají především kdeskripci fenoménu nadání. Samotní biologové jsou často velmi skromní iopatrní vzávěrech svých většinou korelačních výzkumů akonstatují, že se teprve vposledních letech otevírají dveře pro skutečný biologický výzkum nadání (Michel, Mooreová, 1999).

Je zřejmé, že lidé vykazují vaktuálně podávaných kognitivních výkonech rozdíly. Jsou za tyto rozdíly odpovědné genetické faktory nebo jsou tyto rozdíly podmíněny faktory prostředí? M. H. Vossen (1992) upozorňuje, že systematický abezprostřední výzkum dopadu podnětných, bohatých arozvojetvorných podmínek prostředí na vývoj jedince, na fungování mozku ainteligenci ulidí není možný. Hledat anatomický, fyziologický abiochemický základ nadání by bylo navíc obtížné iztoho důvodu, že kontrolní skupina by mohla být obrovská, ale vybrat experimentální skupinu by bylo přinejmenším obtížné nebo prakticky nerealizovatelné.

Ztěchto důvodů autor provedl podrobnou analýzu výzkumů, které se týkají účinku rozvojetvorných podmínek na vývoj mozku ukrys. Porovnání výsledků úkolů vbludištích dvou skupin krys (jedna byla držena ve velmi podnětných podmínkách adruhá vpodmínkách, které byly na podněty velmi chudé), které vuvedených podmínkách strávily od 25 do 105 dnů, ukázalo, že krysy chované vpodnětných podmínkách aprostředí oproti druhé skupině mají signifikantně vyšší váhu mozku, silnější vrstvu cerebrálního kortexu, větší počet dendritických spinů na jednotku délky, větší dendritické rozvětvení apod. Závěry, které autoři zrealizace řady takových experimentů učinili, směřovaly ke konstatování, že podnětné prostředí vede ukrys ke změnám mozku, což se pak promítá do jejich schopností rychleji se „učit“ řešit úkoly vbludišti ařešit je sdaleko menším počtem chyb ve srovnání skrysami, které byly chovány vprostředí chudém na podněty. U lidí se prozatím dá jen předpokládat, že vyšší nebo nižší kognitivní aktivita jedince má souvislost sfunkcí nebo případně se strukturou mozku. M. H. Vossen (1992) vidí objasnění těchto souvislostí adalší výzkumnou perspektivu vtéto oblasti také vkooperaci biologických věd svědami ovýchově, se sociologií apsychologií, adále vgender výzkumech lidských schopností, protože podle jeho názoru až příliš dlouhou dobu biologicky orientovaná medicina nedůvěřovala vědám očlověku ajeho chování ana druhou stranu vědy ovýchově nedůvěřovaly biologii aspeciálně pak genetice. Tato izolace byla na škodu oběma skupinám věd.

J. S. Alper aM. R. Natowicz (1992, podle Michel, Mooreová, 1999) vysvětlují současný obecný zájem obiologické vysvětlování rozdílů mezi lidmi třemi skutečnostmi.

První skutečností je zdánlivá jednoduchost apochopitelnost tohoto vysvětlení složitých akomplexních psychologických jevů (např. vývoj intelektových schopností, myšlení aj.), kdy složité je vysvětleno „jednoduše“.

Druhým důvodem je, že určité psychologické jevy, které mohou společnost ohrožovat, když jsou považovány za biologicky dané, se chápou jako choroba, která může být léčena, ajsou proto do budoucna nadějné. Současně to může vyvolávat vsociální sféře vurčitých oblastech útlum žádoucích činností aaktivit, protože jestliže jsou určité jevy biologicky podmíněné, resp. dané, sociální podpora nic nezmůže. Stávají se důvodem pro nečinnost azachování statu quo.

Třetí důvod vysvětlování rozdílů mezi lidmi biologicky pak operuje smyšlenkou, že jedinci nejsou zodpovědni za to, jací jsou, je to dáno biologicky avpřípadě nositelů odchylek od normy se naivně předpokládá, že právě proto bude vůči nim přístup společnosti vstřícnější.

Domníváme se, že se do určité míry všechny tři uvedené důvody zájmu obiologické vysvětlování rozdílů vprojevech achování nadané populace dětí ve srovnání stzv. běžnou populací dětí objevují, implicitně nebo explicitně vyjádřené, vestatích apublikacích onašem tématu. Jak však upozorňuje G. F. Michel aC. L. Mooreová, „biologická vysvětlení nejsou přímočará anejsou ani nutně konkrétnější než vysvětlení psychologická“ (1999, s.57). Přimlouvají se za novou interdisciplinární integraci oboru psychologie abiologie. Oddělování kulturního abiologického při vysvětlování chování jedince je možné překonat podle autorů rozpracováním psychobiologie avytvořením modelů vývoje, které se vyhnou kulturně--biologickému dualismu. Reagují tak na situaci ivoblasti biologických výzkumů nadání ainteligence.

Je třeba zdůraznit, že pro biologické výzkumy vtéto oblasti je charakteristický korelační přístup. Vtéto fázi výzkumů se zejména zjišťuje, zda existuje vztah mezi vysokým IQ avybraným biologickým korelátem. Přestože mohou být tyto korelace vyšší nebo vysoké, rozhodně nám to neumožňuje vyjádřit se ke kauzalitě. Závěry ztěchto výzkumů mohou být dosud interpretovány jen velmi opatrně, ato zvíce důvodů.

Biologické výzkumy např. pracují svelmi malými vzorky osob – do 10, maximálně do 20, aproto je velmi obtížné vyslovovat obecnější závěry ovzájemném vztahu IQ asledovaného biologického korelátu. Slouží spíše kformulování hypotéz, které je třeba dále ověřovat. Nelze také opominout skutečnost, že vbiologických výzkumech je nadání zredukováno na jeden ukazatel, na vysoké IQ, které bylo zjištěno psychometricky. Dalším důvodem může být, že se vtěchto výzkumech používají pouze vybrané kognitivní úkoly ztestů inteligence, úkoly tzv. „laboratorní“.

Na jedné straně se vsoučasné době vkládají do biologicky aneuropsychologicky orientovaných výzkumů velké naděje ana druhé straně jsou genetické studie vtéto oblasti stále mnohými odmítány. L. A. Thompsonová aR.Plomin (1993) se zamýšlejí nad příčinami této situace. Podle jejich zkušenosti je hlavním zdrojem nesprávná interpretace nálezů, které se týkají genetických vlivů na vývoj chování. Často dochází ktomu, že nález, který vypovídá otom, že daný rys je ovlivněn geneticky, vede kinterpretaci, že nemůže být proto ovlivněn environmentálně. Tento závěr je podle jejich názoru chybný nejméně ze tří důvodů.

Závěr, že rys je geneticky ovlivněn, totiž neznamená, že je geneticky ovlivněn zcela. Jen naprosto výjimečně převyšuje dědivost podíl 50 % na rysu chování, což znamená, že mnoho fenotypické variance je vysvětlováno negenetickými vlivy.

Druhý důvod svědčící onesprávnosti výše uvedeného závěru lze formulovat následovně: Kdybychom předpokládali, že všechny variance rysu mohou být vysvětleny genetickými rozdíly mezi individui, stále by to znamenalo jen popis toho, „co je“, anikoliv toho, „co by mělo nebo mohlo být“. Autoři upozorňují, že dědičnost popisuje, „co je“ vpopulaci genetického původu vrozdílech mezi individui. Avšak dědičnost nepredikuje, pouze poukazuje na pravděpodobnostní genetické vlivy vpopulaci, není predeterminujícím programem pro konkrétní individuum. Mezi dědičnými dispozicemi avlivy prostředí jde vždy oindividuálně specifickou interakci.

Třetím důvodem je skutečnost, že neexistuje nutně vztah mezi genetickým nebo environmentálním původem rysu aintervencí. Popis toho, „co je“, nemá nevyhnutelný vztah ktomu, „co by mohlo být“. Např. intervenční programy pro nadané mohou být vysoce účinné bez ohledu na původ nadání.

Nové výzkumy voblasti kvantitativní imolekulární genetiky poukazují na skutečnost, že individuální rozdíly vinteligenci jsou do určité míry dědičné amolekulární genetici již identifikovali geny spojené sinteligencí. Pokrok vmetodologii atechnologii těchto výzkumů arychlý rozvoj neurověd proto přispívá kvysvětlení příčin individuálních rozdílů vinteligenci na biologické úrovni (Thompson, Plomin, 2000).

1.3 Psychoanalytická linie

Tato linie úvah zdůrazňuje úlohu motivačních činitelů při vysvětlování mimořádných výkonů atvořivé produkce. Rozdíl oproti předcházejícím myšlenkovým liniím je ten, že se tito autoři nezabývali nadáním ve smyslu vrozených dispozic. Zajímala je především otázka jak aproč dochází ktomu, že se uněkterých jedinců setkáváme smimořádnou tvořivou produkcí aaktivitou. Kobjasnění této produkce se uzakladatelů psychoanalytického hnutí používá obranných mechanismů sublimace akompenzace (Freud, 1991, Adler, 1977).

Podle S. Freuda sublimace jako obranný mechanismus slouží individuu, stejně jako ostatní obranné mechanismy, kochraně Ega před trýzní aúzkostí, která je způsobena konfliktními požadavky Id aSuperega. Vznik těchto mechanismů neumožňuje přímý abezprostřední kontakt sinstinktivními požadavky avzniká tak obrana proti nim aproti úzkosti, kterou tyto požadavky vyvolávají. Osoba potřebuje tuto ochranu proti úzkosti, protože ta vyvolává velmi nepříjemný psychický stav, který signalizuje Egu nebezpečí. Tváří vtvář těmto nebezpečím se Ego osoby nevědomě pokouší získat kontrolu tím, že se aktivují obranné mechanismy. Obranný mechanismus sublimace má však zcela zvláštní postavení mezi ostatními. Slouží individuu kochraně před jeho úzkostí, ale je současně prospěšný sociální skupině aspolečnosti, ve které jedinec vyrůstá. Sublimaci S. Freud popisuje následovně: „sexuální tendence se vzdá cíle, kterým je slast zukojení dílčího pudu nebo zrozmnožovacího aktu, apřijme cíl jiný, který sním geneticky souvisí, ale nemůže už být označen jako sexuální, nýbrž jako sociální. Tento proces nazýváme sublimace. … Sublimace je ostatně jen zvláštním případem přimknutí sexuálních tendencí kjiným tendencím nesexuálním.“ (Freud, 1969, s. 263–264). Jinými slovy řečeno, při sublimaci dochází kvytěsnění sexuálního cíle akjeho nahrazení kulturním nebo sociálním cílem. Sublimovaný cíl je nejzřetelnější vtvořivých, mimořádných kulturních výtvorech, méně je jasný vlidských vztazích asociálních aktech. Podle S.Freuda je typickým příkladem sublimace tvorba Michelangela adílo Leonarda da Vinci (Freud, 1991). Jinak se uvětšiny osob sublimace kombinuje spřímými projevy pohlavního pudu avýsledkem je rovnováha mezi sociálními zájmy aosobním potěšením. Podle Freuda je většina lidí schopna sublimovat část svého libida do kulturních asociálních služeb avytvářet společenské hodnoty asoučasně udržovat dostatečné množství pohlavního pudu ainstinktu kpoužití podle svého individuálního přání.

Lidské psychice je připisován vrámci psychoanalytického uvažování rozporný stav, který je způsobený základním konfliktem mezi žádostmi, které jsou motivovány pudově, apožadavky rozumovými aetickými. Společenská omezení, která nutí kpotlačení pudů, vyúsťují vkonflikty, které člověk řeší kompromisy. Podle staršího výkladu českého psychoanalytika B. Brouka (1937), lidé mohou vést tři způsoby života: oddat se práci, oddat se zločinu nebo propadnout choromyslnosti podle toho, jak je unich základní konflikt převážně řešen. Veškeré úsilí, potřeba pracovat atvůrčí činnost jsou pak výsledkem pudových přání, která jsou vtvůrčí činnosti sublimovaně ukájena, protože jejich přímé ukájení by vedlo kantisociálnímu chování. Vzhledem ktomu, že zejména tvořivost nejlépe uspokojuje tato přání, stává se tvorba podle psychoanalytických úvah ochranou proti propuknutí duševní choroby. Toto dobové Broukovo objasnění tvořivé činnosti je evidentně ovlivněno nejen Freudovými myšlenkami, ale ikoncepcí C. Lombrosa.

Jestliže se pojem sublimace užívá vsouvislosti spudovou motivací tvořivé činnosti, pak pojem kompenzace je vztahován kezvýšenému úsilí vyúsťujícímu vtvořivou činnost, které vzniká uvědoměním si vrozených nebo získaných somatických či psychických nedostatků. Uvědomění aprožití vlastní nedostačivosti vněkterých oblastech vede ke vzniku pocitu méněcennosti, který je vkladném případě kompenzován zvýšeným pracovním úsilím atvorbou (Adler, 1977). Na rozdíl od přístupu S. Freuda, A. Adler zdůrazňuje, že tvořivost amimořádnou produkci motivuje vědomá myšlenka achápe ji jako důsledek zvládnutí vlastního deficitu, který se může vztahovat koblasti fyzické ipsychické: „… být člověkem znamená mít pocit méněcennosti, který naléhá na to, aby byl překonán. Možností tohoto překonání jsou tisíce.“ (Adler, 1995, s. 33). Jeho překonání je úzce svázáno sprototypem, životním stylem apocitem sounáležitosti, což jsou klíčové pojmy individuální psychologie A. Adlera.

Vrámci psychoanalytického hnutí se vprůběhu 20. století mnozí autoři věnovali problematice tvořivosti. I později se setkáváme svysvětlováním tvořivosti imimořádné tvořivé produkce prostřednictvím obranného mechanismu. Jedním zautorů, kteří tímto způsobem objasňují tvořivost, je např. Ernst Kris. Ten považuje za primární obranný mechanismus, který lze nejlépe aplikovat na případy mimořádné produkce atvorby, regresi. Jeho práce zpočátku 60. let minulého století zohledňovala nejnovější výsledky výzkumů voblasti tvořivosti, které se vté době realizovaly, aopírala se zejména oty, které se zabývaly charakteristickými osobnostními rysy tvůrců atvořivých jedinců. Všiml si časté přítomnosti takových, které vyjadřovaly spontaneitu, přímou abezprostřední komunikaci bez známek zábran akteré poukazovaly k„hravosti“ tvůrců. Ztěchto údajů odvodil, že pro velké tvůrce není problém navrátit se kdřívějším etapám vývoje, kstavům, kdy je jejich mysl přístupnější hrové představivosti, akdy ji méně kontroluje jejich Ego. Protože takové stavy avhodné prostředí právě umožňují imaginaci, která je spontánní abez omezení, mohou ústit do iluminační fáze tvůrčího procesu, ve které se objeví nový, originální nápad, který je později realizován. Klíčová je pro to však schopnost regrese, návratu (Kris, 1965).

Zakladatelé psychoanalytického hnutí se však rovněž vyjadřovali kproblematice výchovy, vzdělávání arozvoje nadaného dítěte.

1.4 Environmentální linie3

1.5 Vývoj zájmu onadané děti ve 20.století

Trend, který je charakterizován změnou pohledu na inteligenci – odjednofaktorového pohledu kvícefaktorovému pohledu. Reflektuje změnu vpojetí nadaného dítěte jako dítěte se superiorním IQ kpojetí nadaného dítěte jako jedince sširším potenciálem, směřuje od konceptu inteligence zahrnujícího kognici apaměť ke konceptu intelektu zdůrazňujícímu produkty akreativní výsledky.

Trend, spadající do období rozpracovávání problematiky kreativity, který směřoval od pojetí kreativity jako tajemné azáhadné proměnné kpojetí kreativity jako psychologického konceptu, který nejprve zahrnoval pouze divergentní myšlení apozději rovněž kreativníosobnostní vlastnosti včetněsebeaktualizační tendence, která se připisuje všem jedincům.

Další trend se týkal otázek vývoje nadání. Tento vývoj se zpočátku chápal jako kontinuální proces, později se více zdůrazňovalo diskontinuální pojetí vývoje nadání.

Poslední trend vztahuje J. C. Gowan kotázkám výzkumu nadání. Zde identifikuje trend směřující od pouhých názorů, víry, přesvědčení onadaných jedincích kvědeckému zkoumání fenoménu nadání aširších souvislostí této problematiky.

Snahu ovytváření diferencovaného edukačního systému země (existence vnitřní ivnější diferenciace). Některé země spíše realizují vpřípadě vzdělávání nadaných vnitřní diferenciaci (např. severské státy) aněkteré jdou cestou spíše vnější diferenciace (např. Slovensko). Většinou se však setkáváme vurčité míře soběma formami diferenciace, jejíž nezbytnou součástí je možnost tvorby diferencovaného kurikula pro nadané.

Vytváření dostatečného množství dostupných školních imimoškolních edukačních nabídek určených pro populaci nadaných, které mohou nabývat různých forem (rozvíjející školní předmětové programy akurikula, letní tábory, kluby, kurzy, soutěže atd.).

Postupný vznik specializovaných pracovišť, která mohou vytvářet některé tyto rozvíjející edukační nabídky nebo realizovat nabídky zaměřující se na rozvoj slabin nadaných či na prevenci vzniku osobnostních asociálních problémů. Pracoviště se dále věnují vzdělávací ivýzkumné činnosti aporadensko-diagnostickým aktivitám.

Zakládání nadací aodborných společností vtéto oblasti, které umožňují apodporují komunikaci zainteresovaných odborníků včetně rodičů inadaných dětí samotných (Hříbková, Charvátová, 1992a).10