Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Alice Slaterová

Smrt mezi řádky

Z anglického originálu Death of a Bookseller

vydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton v Londýně roku 2023

přeložil Jakub Chodil

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Lewis Csizmazia / Hodder Art

Redakce Diana Štelová

Korektury Sylvie Zbraňková

Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8581. publikaci.

První vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Copyright © 2023 by Alice Slater

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023

Translation © Jakub Chodil, 2023

Cover design © Lewis Csizmazia / Hodder Art, 2023

Cover illustrations © Bodor Tivadar, NikhomTreeVector / Shutterstock

ISBN 978-80-247-4962-4 (ePub)

ISBN 978-80-247-4961-7 (pdf)

ISBN 978-80-271-3557-8 (print)

Pro mého otce Nicka

„Na odpudivém je cosi přitažlivého.“

David Wilson, A History of British Serial Killing

Prolog

Laura Buntingová. Pod tím jménem jsem si představovala zahradní večírky, Wimbledon, královské svatby. Vybavovaly se mi načančaný čajový salonky, oslnivý úsměvy nebo bleší trhy ve vzdušných kostelních sálech. To jméno bylo házení žabek a prodej pečených dobrot a podělaný důchodcovský bingo.

Bledá pleť, světlé krátké vlasy, oříškové oči. Hezky tvarovaná postava, něco málo přes sto šedesát čísel bez podpatků. Na hrudi, krku a pažích měla sem tam pihy barvy čokolády. Levou nosní dírku jí zdobil stříbrný cvoček, na pravé straně spodního rtu zas měla droboučkou jizvu po vyndaném piercingu. Byla potetovaná na horní části paží a na lýtkách, samý nudný, klišovitý motivy: kotva, mořská panna, kvetoucí růže. Letící pár vlaštovek, každá na jednom rameni, mířící směrem k jejímu srdci. Kytička levandule na vnitřní straně zápěstí.

Laura, se svými staromódními letními šaty, svými barety, svou ostře rudou rtěnkou. S těmi ručně balenými cigaretami a parfémy s růžovým olejem, jejichž vůně visela ve vzduchu.

Laura a její poezie.

Laura a její tragédie.

Bože, jak zbytek týmu tu báječnou Lauru zbožňoval. Nebylo nic, co by nedokázala, žádná sekce, která by byla nad její síly. Podnikání? S potěšením. Historie? No jasně. I ty nejnudnější povinnosti se zvládaly levou zadní, když se do nich pustila Laura: vyklízela vozíky, naceňovala krabice s pokladničkami pro děti, zakládala do regálů i ty nejpodivnější knihy.

Pravidelný luxování v neděli ráno se v jejím podání změnilo v rychlý, elegantní tanec po kobercích, při kterém dokonce vypínala vysavač a klábosila a smála se s dalšími knihkupci, když je míjela. Zdálo se, že si má s každým co říct, pro všechny měla nějaký malý soukromý vtípek nebo nějakou novinku, která jí je připomněla. Zapadla tam tak perfektně, jako kdyby byla jenom dlouho pryč a celý obchod byl nadšený, že ji má konečně zpátky.

Bylo mezi námi spojení, i když ona byla příliš arogantní, než aby ho vzala na vědomí. Na mě vždycky jenom krátce kývla, věnovala mi maximálně pár útržkovitých slov a tiskla k sobě rty, na tváři docela jasný výraz antipatií. Štítila se mých pokusů se s ní sblížit, nejevila žádný zájem o naši společnou minulost. Ve skutečnosti se po většinu našich směn koukala přímo skrz mě, chodila kolem pokladny a nevěnovala mi ani postranní pohled.

Do Vánoc byla Laura Buntingová pryč. A byla to moje vina.

Září 2019

Roach

Neonová světla na vrcholu dómu Brixton Academy zářila jako zvratky z Vymítače ďábla. Bylo chvíli po šestý a normálové už se srocovali do řady, byli jako tlustá žíla vinoucí se za roh a do rostoucí temnoty, kolem přetékajících odpadkových kontejnerů, štosů zmačkaných kartonových krabic a šmouh moči odkapávající do žlabu.

Vybavovaly se tam spolu těsně sražený hloučky žen, kontrolovaly si v zrcátkách líčení a jak u blbých si fotily selfie plná falešných úsměvů a vyprázdněných výrazů. Byly to ty holky, který se celý třásly nadšením, když léto přecházelo v podzim, protože to znamenalo, že ve Starbucksu vydávají sezonní menu a že zas můžou nosit šály, legíny a kožený boty. „Dýňová lattéčka“, tak jim říkám. V současnosti úplně žerou podcasty o skutečných zločinech. Ze žánru „true crime“ se stal mainstream a lattéčka zbožňujou, když dostanou svý pracky na něco, co je „jiné, ale pořád mainstream“. Stejný to bylo s drag queens, Halloweenem, astrologií. A podobnými věcmi.

Mord Mrchy mají jinou energii než metalový kapely, na který do Brixton Academy obvykle chodím. Ty mají tvrdší publikum, drsnější. Mezi odřenými motorkářskými bundami a armádními botami jsem se cítila víc doma než mezi šaty od Zary a plátěnými taškami.

Postavila jsem se na konec fronty za takový dvě studentky, průměrný holky s dlouhými vlasy, oblečenými do ironickýho výběru použitýho oblečení. Jedna na sobě měla příliš velkou tartanovou košili a ošklivý osmdesátkový brýle, kterými mi připomínala Jeffreyho Dahmera. Ta druhá si vzala černý tričko, na kterým rozmáchlým růžovým dívčím písmem stálo: Jestlipak na mě sérioví vrazi myslí stejně často jako já na ně?

„Jestli udělaj Teda Bundyho,“ prohlásila Dahmerka k tý druhý, „tak se asi poseru.“

„Už udělali Teda Bundyho,“ odpověděla jí kamarádka. „Jako asi před dvěma rokama.“

„Jo, ale od tý doby se toho tolik stalo.“

Od jaký doby se toho tolik stalo? Celá jsem se naježila. Ted Bundy byl po smrti, popravili ho na elektrickém křesle ve státě Florida v roce 1989. Tihle falešní fanoušci neměli ponětí, o čem mluví. Posměšně jsem si odfrkla, asi moc hlasitě, a ony se na mě otočily. Jakmile si všimly mých fialových vlasů, oblečení, celýho mýho temnýho stylu, zadívaly se na mě s výrazy odporu.

„Co?“ obořila se na mě Dahmerka.

„Ted Bundy umřel,“ vysvětlila jsem jí pomalu, jako kdyby byla úplně blbá, „jako před třiceti lety.“

Nejistě si vyměnily pohledy a Dahmerka se zeptala: „No a?“

„No, tak reálně, kolik se toho dá ještě udělat mrtvýmu muži?“ Myslela jsem to sarkasticky, ale vtom mě něco napadlo. Co když došlo k nějakýmu novýmu vývoji – objevil se například čerstvý úhel pohledu, nějaká nová informace, která mi unikla? S náhlým nadšením jsem k ní udělala krok kupředu. „Počkej, stalo se fakt něco? Našli u něj spojení s nějakým odloženým případem?“

„Mluvila jsem o tom filmu,“ řekla a kousek ode mě ustoupila. Její kamarádka se rozzářila, zatímco já splaskla.

„Jó, Zac Efron!“

„No jasně!“

Když se to vyjasnilo, otočily se ke mně zády a pokračovaly v rozhovoru o Zlu s lidskou tváří, jenom o dost víc potichu. Přála jsem si s sebou mít kamarádku, spřízněnou duši, která by to celý udělala snesitelnější. Zamručela bych připitomělým holčičím hláskem něco jako: „Doufám, že pokryjí Zaca Efrona!“ a pak bychom se spolu zle zachechtaly.

Takhle jsem si radši strčila sluchátka do uší a znova si pustila včerejší epizodu. Obvykle si každou pouštím dvakrát, protože mi při prvním poslechu vždycky něco unikne. Mord Mrchy si ke svý show nepíšou žádný scénáře, takže všechno působí svěže a spontánně a každý živý vystoupení je unikátní. Během každýho turné vydávaly jenom jednu živou epizodu, takže pokud člověk nešel na každou show, nikdy neměl šanci zjistit, co mu na ostatních uniklo. Jediný způsob, jak o nic nepřijít – o každý vtip a každou historku, každý příběh a detail každý vraždy –, bylo jít na co možná nejvíc vystoupení. Vždycky jsem snila o tom, že je budu na turné následovat, možná se dostanu na představení v Birminghamu nebo Manchesteru a taky v Londýně, jenže lístky stály majlant a nikdy jsem neměla dost peněz, abych si mohla dovolit rezervovat víc než jedno.

Fronta se posunula, jak začali fanoušky pouštět do sálu. Když jsem dosáhla začátku řady, podržela jsem před hlídačem, skoro dvoumetrovou gorilou s vyholenou hlavou, svůj mobil, aby mi mohl naskenovat e-vstupenku. Pak mě prošacovala šlachovitá žena s vrásčitou tváří a narudo obarveným ohonem. Mrkla mi do tašky, jestli se na představení nepokouším propašovat flašku prosecca nebo já nevím, jaký blitky, co do sebe lijou normálové, když se pokoušejí bavit.

Ty Bundyho fanynky se vypařily v davu dřív, než mě stihlo napadnout, že bych je mohla sledovat. Z jejich ubohých keců mi sice úplně odumíraly mozkový buňky, ale ráda sleduju lidi. Pohltila mě síla, jak říkával sám Bundy, a chodit v něčích stopách mi dodávalo pocit, že mám nějaký cíl. Někdy chodívám za zákazníky po krámu a zkouším, jak dlouho se za nimi udržím v závěsu. Někdy taky sleduju cizí lidi na ulici, dívám se, co dělají a kam chodí. Kde bydlí.

Připadala jsem si docela osamělá, když jsem procházela foyer. Vzduch voněl Lushem, sladce a vlezle, mísily se v něm parfémy a deodoranty, šampony a krémy. Skupinky veselých žen se shlukovaly k sobě, pily maličký lahve růžovýho vína, co si koupily u baru a přelily do plastových kelímků, volaly po sobě a divoce se objímaly, aby každý viděl, jak se navzájem milujou. Protahovala jsem se mezi nimi a sem a tam zaslechla útržky jejich rozhovorů. Zaznívala v nich jména známých sériových vrahů, jako kdyby to byli jejich kamarádi nebo influenceři, popový hvězdy.

„Nilsen? Mám ho už po krk.“

„Všichni letos dělali Mansona.“

„Přísahám bohu, jestli udělají Jacka Rozparovače, asi se zabiju.“

„Chtělo by to dobrýho Geina.“

Velký stojany s tričky přitáhly ke stánku se zbožím spoustu fanoušků, který bzučeli jak masařky nad mělkým hrobem. Pronikla jsem tam, drala se mezi nimi lokty, šlapala lidem na nohy, rozrážela srocený davy a tlačila se za každou cenu co nejvíc dopředu. Povedlo se mi ulovit dvě trička Mord Mrch, smaltovaný připínáček, sadu pohlednic a zimní čepici – docela dobrý výsledek. Všechno fanouškovský zboží se vždycky vyprodalo ještě před koncem představení. Stálo mě to všechno přes sedmdesát babek, ale pořídila jsem si to pro sebe jako předčasný vánoční dárek, protože jsem projednou neměla nouzi o peníze. Protahovala jsem se davem směrem k posluchárně, ukázala u dveří e-vstupenku mladé ženě s podseknutým účesem a ta mě nasměrovala k sedadlům na pravé straně. Ještě jsem se stavila u baru pro pár plechovek Strongbow Dark Fruit a pak si našla své místo. Byla jsem vmáčknutá mezi dvě ženy, které se na mě jen jednou podívaly a zas se otočily ke svým kamarádkám. Nasrat na ně. Udělala jsem si pohodlí, otevřela si první plechovku a napila se sladkýho cideru s ostružinami a černým rybízem.

Mord Mrchy vyšly na pódium chvíli před půl osmou. Okamžitě je uvítal bouřlivý potlesk. Claudia vypadala v pomačkaným černým sametu nádherně, dlouhý červený lokny se jí pod reflektory blýskaly jako měď. Zvedla obě ruce vysoko nad hlavu a zamávala nám. Kolem ramen se jí přitom nadmuly obrovský staromódní rukávy, takže připomínala nějakou viktoriánskou vdovu. Oproti tomu Sarah si hrála na rebelku, měla bílý tričko s vyhrnutými rukávy odhalujícími její tetování, žlutý tartanový džíny a nezavázaný černý martensky se žlutými stehy. V duchu jsem si poznamenala, že se musím na eBayi podívat taky po takovém páru bot: černých se žlutými stehy, pěkně otlučených a obnošených. Dav na Mord Mrchy hvízdal a halekal a hluk se rozléhal po starým divadle, zatímco holky se usmívaly, mávaly a mrkaly proti oslňujícím reflektorům.

„Rock-and-roll!“ zařvala Sarah se svým hlubokým jižanským přízvukem a natáhla ukazováček a malíček v ironickým symbolu rohů. „Jak je, Londýne?“

Diváci tleskali, jásali, ječeli. Mord Mrchy se vyhřívaly v jejich lásce, vpíjely ji do sebe, a nakonec se usadily k show, každá na jednu vysokou stoličku po stranách stolu, na kterém měly poznámky, lahve vody a pivo.

Všechna živá vystoupení začínala stejně: nenuceně tlachaly o tom, jakou měly cestu, říkaly si historky a soukromé vtipy, které měly zdůraznit sesterskou povahu jejich vztahu. Jenom něco extra navíc, co shrnovalo, jak probíhalo turné, jako kdyby jejich fanoušci nesledovali online každý jejich pohyb.

„Hele, poslyšte,“ začala Sarah, předklonila se a skoro tajnůstkářsky promluvila do mikrofonu. Významně se odmlčela a pak se zeptala: „Slyšeli jste někdy o Stowském škrtiči?“

Místností se rozeznělo bouřlivé tleskání a mnou proběhlo nadšení, elektrický proud tak silný, že by probudil i mrtvé. Narovnala jsem se, předklonila se a bojovala se zoufalou potřebou zvednout ruku: já, ano, já, já vím.

Tohohle případu se ujala Sarah. Několik věcí popletla, ale odpustila jsem jí to, protože je z New Orleans, takže nechápala, že Londýn má obvody, ne čtvrtě nebo městský části a že tady nikdo neříká podzemka, ale metro. Taky měly trochu zmatek ohledně Walthamstow Village, zřejmě si myslely, že to je skutečná vesnice někde za Londýnem, ne obzvlášť malebná obytná část Walthamstow.

To podstatný v příběhu ale odvyprávěla na jedničku, a na tom záleží především. Popisovala události postupně, jak šly za sebou: byl červen roku 2009, počasí bylo suchý a teplý. Než léto skončilo, bylo po smrti pět žen. Každou napadl neznámý cizinec a uškrtil ji provazem omotaným kolem hrdla.

Rychle projely životy mrtvých žen a já se zavrtěla na sedačce, čekala jsem, kdy se dostaneme k tomu nejlepšímu. To, kým byly, odkud se vzaly a jak skončily pozdě v noci ve Walthamstow Village, upřímně nebylo podstatný, všechno to stejně splývalo dohromady – ale když holky začaly podrobně popisovat každou smrt, hned jsem zpozorněla: polámaný nehty, odřeniny, známky zápasu.

První z nich našel pejskař brzo ráno na hřbitově kostela svatý Marie, ležela na jedný ze starých, popraskaných hrobek, jako kdyby spala. Druhou našli pozdě v noci na trávníku naproti Dávnýmu domu, dřevostavbě z patnáctýho století. Ta třetí se válela na Kostelní ulici táhnoucí se za zákristií a další se našla opět na hřbitově, tentokrát opřená přímo o budovu kostela.

„Můžeme se na chvilku pozastavit u toho, jak hustý názvy tahle místa mají?“ ozvala se Claudia, úplně zářící nad absurditou toho všeho.

„Že jo? Jako třeba Octová ulička?“ přitakala Sarah. „Kde to jsme, někde ve středověku v období moru?“

Všechno se mi to vracelo – tichý ulice, cvakání vysokých podpatků o kámen, vzduch naplněný vůní blížícího se letního deště a padající noci. Toho léta jsme vyrůstaly tak rychle. Bylo mi čtrnáct a učila jsem se, jak to pro ženy ve světě chodí, jak musím koukat do stínů, ohlížet se přes rameno, hlídat si na ulicích každýho cizího chlapa, který by se pak mohl schovávat za zaparkovanými auty nebo ve křoví.

„Zranitelné ženy, že?“ pronesla Sarah s chladným nadhledem. „Ženy, které společnost zklamala, které zklamal stát a pak je zklamali poldové, kterým ani jejich smrt nestála za to, aby ji pořádně prošetřili. Zklamala je úplně každá instituce, která jim měla pomoct.“

„Ale všechno se změnilo,“ řekla Claudia a v očích se jí zalesklo, „když si Stowský škrtič dovolil na Karinu Cordovanovou.“

Karina Cordovanová, poslední ze škrtičových obětí, byla nalezena zhroucená v Octový uličce, provaz stále obtočený kolem krku. Karina Cordovanová nebyla bezdomovkyně, alkoholička ani feťačka nebo prostitutka. Byla místní podnikatelka, matka, aktivní členka komunity, která si šla pozdě večer jenom zaběhat. Smrt Kariny Cordovanový znamenala konec vrahova řádění a začátek vyšetřování.

„Najednou jako kdyby si všichni uvědomili, že by se možná mohli pokusit toho sráče chytit dřív, než zabije někoho dalšího,“ ucedila Sarah.

Přednesla taky svou teorii toho, v čem vyšetřovatelé udělali chyby – pauzy ve vyšetřování, nedostatek zájmu, neschopnost řadových policistů a skandál se zničeným kamerovým záznamem, zmatek v tom, jestli šlo ve všech pěti případech o dílo stejnýho vraha, nebo ne. Claudia si hrála na ďáblova advokáta a hledala v Sařiných tvrzeních mezery. Byla to dobrosrdečná debata, prozkoumaná z každého úhlu, i když výsledek byl předem daný – věděli jsme, že to spáchal Lee Frost, věděli jsme, že byl policista, věděli jsme, že za vraždu Kariny Cordovanový a tří ze čtyř ostatních obětí dostal doživotí a teď hnije za mřížemi ve věznici HM Frankland. Pár holek nad tím začalo tleskat a jásat, jako kdyby tu historku slyšely poprvý – z takový ukázky ignorance mi bylo docela dost trapně. Opravdový fanoušek skutečných zločinů tenhle případ samozřejmě znal zpaměti.

„Jádro pudla je pro mě v tomhle,“ oznámila Sarah tónem, který signalizoval závěr debaty – pomalým, pronikavým, přesvědčivým. To už uběhla hodina? Odložila svou prázdnou lahev od piva na stůl a postavila se k publiku čelem. „V roce 2009 přišla jedna žena o život a policajti neudělali nic pro to, aby našli muže, který za to mohl, protože měli pocit, že na tom nesejde. A kvůli tomu, že toho parchanta nechytili dřív, přišla o život další žena a pak třetí, pak čtvrtá a nakonec i pátá. Musely umřít čtyři další ženy, čtyři další rodiny si musely projít peklem, než se uráčili něco dělat.“

Z rozbouřenýho davu se ozvalo pár zabučení a nesouhlasných zahvízdnutí.

„Ten zasranej bastard měl děti,“ řekla a černě nalíčený oči se jí zatřpytily náznakem nashromážděných slz, který se nikdy nevyvalily ven, protože sice celou věc upřímně prožívala, ale její vztek byl větší než smutek. „On je pořád uvidí vyrůstat, bude s nimi moct slavit Vánoce a narozeniny, a jednoho dne? Jednoho dne se třeba dostane na svobodu a bude moct zase zabíjet.“

Tělem mi projel záchvěv potěšení. Předklonila jsem se, připravená němě pronést poslední slova každýho představení.

„Ale poslouchej mě, ty sráči, ty podělaný hovado,“ pronesla, opakovala nyní variaci na mantru, kterou končily každou epizodu. „Dokud budeme žít a dýchat, nikdy nepřestaneme mluvit o tom, cos udělal. Nikdy nebudeš svobodný a my nikdy nezapomeneme, a –“ Sarah vystřelila ruku do vzduchu, prsty zase složený v symbolu rohů, a my se všichni zhluboka nadechli a posledních pár slov zakřičeli společně: „Uvidíme – tě – v – pekle!“

Divadlem se rozburácel potlesk, hluk plácajících rukou, dupání nohou. Ženy hulákaly, jásaly, ječely a já byla jednou z nich, hulákala jsem a jásala a ječela s nimi, byla jsem součástí davu, sjednocenýho silou okamžiku.

„My jsme Mord Mrchy!“ vykřikla Claudia do mikrofonu hlasem jasným jako zvon. „A vy jste byli fantastický! Milujeme vás, Londýne, děkujeme a dobrou noc!“

Aplaus nabral na intenzitě. Když skupinka holek kousek od pódia vyskočila na nohy, přidala jsem se k nim, stoupla si a mlátila rukama o sebe, dokud jsem neměla dlaně celý horký a zarudlý, dupala jsem nohama, až jsem měla pocit, že se musí celý sál zhroutit pod náporem naší lásky, naší vášně, naší žízně po spravedlnosti.

Laura

Udělala jsem si pořádnou snídani, chtěla jsem tak napravit aspoň trochu škod z předešlé noci. Čerstvě vymačkaný pomerančový džus, černá káva. Vejce naměkko s půlkou avokáda rozmazaného na kváskovém žitném chlebu a se spoustou čerstvě namletého černého pepře. Ještě trochu zakápnout avokádo šťávou z limetky a přidat na vejce něco ostré omáčky, protože jsem potřebovala tu bolest, to pálení.

Nastavila jsem si ve sprše tak horkou vodu, jak jsem jen snesla. Fialový šampon pomáhal potlačit měděné odstíny v mých vlasech a hustý kondicionér, co voní jako vanilkový mléčný koktejl, je udržoval hebké. Vydrhla jsem si tělo žínkou s tropickým sprchovým gelem, a když jsem vylezla z vody, pára, která mi stoupala z kůže, voněla sladce jako smoothie, přesně, jak to mám ráda. Bylo mi chladno, ale ještě bylo brzo na to zapínat topení. Loni jsem bez něj vydržela až do Vánoc.

Usušila jsem se a namazala si ruce a nohy hydratačním krémem s mandlovou vůní. Vybavila jsem si, co všechno mě přes den čeká, a procházela své šaty a sukně, pečlivě zvažovala, co si obléct. Potřebovala jsem být v pohodlí a v pohybu, ale zachovat si styl. Černě a bíle pruhovaná halenka bez ramínek, která odhaluje mé klíční kosti, šarlatová sukně, průhledné černé punčochy, tmavě zelené baleríny a zelený baret, který mi s nimi báječně ladí. Hezké, upravené, jde to skvěle dohromady. Vyfénovala jsem si vlasy, nanesla si lehký make-up a za každé ucho si dala kapku růžového oleje, aby byl každý, koho pozdravím, obklopen vřelou, přátelskou květinovou vůní lásky.

Do inkoustem umazané plátěné tašky jsem si zabalila všechno, co jsem potřebovala: mobil a nabíječku, kabelku, klíče od domu, rtěnku, balzám na rty, krém na ruce, zapalovač, tabák a balicí papírky značky Rizla. Pracovala jsem zrovna na jedné básni, takže jsem si vzala všechno, co k tomu potřebuju: podklady, básnický sešit, lepicí papírky a pár tužek. Zašla jsem do kuchyně pro plechovku lokálního třešňového seltzeru bez cukru a plastovou krabičku řeckého těstovinového salátu k obědu. Bylo možné, že na oběd se mnou bude chtít zajít Sharona, ale vždycky jsem si mohla salát nechat v ledničce na další den.

Ještě než jsem odešla, osahala jsem prsty hlínu své monstery, jestli je vlhká. Na můj vkus působila docela suše, takže jsem nalila do křehkého skleněného rozstřikovače vodu z kohoutku a trochu jsem ji postříkala. A zalila jsem i zbytek svých květin na okenním parapetu, když už jsem byla v tom. Pěkné zelené rostliny, které filtrují vzduch a díky kterým moje stísněná kuchyňka vypadala trochu jako rozjasněný skleník.

Vyrazila jsem v předstihu, užívala jsem si ranního slunce, dokud bylo na obloze a předtím, než se schovalo za prokletá zimní mračna. Je fajn chodit do práce pěšky. Procházela jsem parkem a poslouchala retro playlist amerického folku. Když Joni Mitchellová zpívala o cestě domů, soustředila jsem se na rytmus svých nohou na popraskaném chodníku, na Patti Smithovou, kráčející po ulicích New Yorku, na Joan Didionovou v Sacramentu a na to, jak mě každý krok víc spojuje s mým sousedstvím, s ulicemi, na kterých jsem se naučila jezdit na kole, po kterých jsem chodila ruku v ruce s mámou. A navzdory vší bolesti, ztrátě a zármutku jsem s Walthamstow stále byla provázaná, protože ona stále existovala v jeho podstatě, byla duchem žijícím v každém povědomém pohledu. Znala tyhle ulice, tyhle stromy, cihly a sloupky. Tyhle dlažební kostky si pamatují dotek jejích běžeckých bot. Stále jsem se nemohla přimět projít kolem jejího starého obchodu, přestože za posledních deset let už aspoň třikrát změnil majitele, takže jsem ho radši obešla.

Než jsem vlezla na walthamstowské tržiště, zastavila jsem se a ubalila si cigaretu. Vždycky jsem si myslela, že mi to dodává hodně francouzský šarm. Pak jsem pomalu vyrazila podél stánků s ovocem a zeleninou, naslouchala jsem volání trhovců: „Miska za libru, miska za libru!“ Chodily tam ženy v asijských rouchách salwar kamiz a s barevnými dupattami na hlavách a ramenou a prohlížely si nabídku zlevněného nádobí, napodobenin luxusních parfémů, stříbrných šperků a druhů látek, stužek a krajek. To ráno vonělo po dozlatova grilovaných kuřatech, která se pomalu otáčela na roštech.

V knihkupectvích jsem si vždycky připadala jako doma. Když jsem byla malá, nahoře v ulici jsme měli dvě nezávislá knihkupectví. S mámou jsme jim říkaly „Kuličkový obchod“ a „Obchod pro dospělé“. Obchod pro dospělé bylo obyčejné knihkupectví zaměřené na beletrii pro dospělé a literaturu faktu. Bylo celé takové béžové – stěny barvy popcornu, koberec připomínal sušenku. Všechno, co jsem o něm tehdy věděla, bylo, že je nudné, plné dospěláckých knih s nicneříkajícími obaly. Zato Kuličkový obchod bylo magické místo, úplná pokladnice radosti a barev. Prodávali tam knihy pro děti a hračky, stěny byly vymalované tmavě fialovou a police zářily pronikavě oranžovou, takže mi připomínaly animované seriály na Nickelodeonu.

To knihkupectví patřilo jednomu muži, který mi tehdy připadal kvůli šedým vlasům hrozně starý, taky měl dlouhá drátovitá obočí a z nosních dírek mu rostly chlupy, ale ve skutečnosti mu nejspíš bylo jenom něco přes čtyřicet. Nosil na sobě volné tkané košile, stejné, jako měl hipísácký učitel hudby ve škole, a v levém uchu mu visela malá zlatá náušnice. Vždycky voněl po ovocných žvýkačkách a já ho měla ráda, protože mi dovolil přibrat si ke každé koupené knížce kuličku z jeho výlohy. Jasně, knihy jsem měla ráda, ale obzvlášť jsem milovala právě tu hromadu kuliček, ze kterých se pro mě stalo v dětství platidlo. S tím, jak se rozšiřovala moje knihovna, rostla i sbírka kuliček. Nejradši jsem měla jednu úplně průsvitnou s duhovou patinou. Připomínala mi vážčí křídla. Pořád ji mám někde schovanou, i když o ní teď spíš uvažuju jako o odkazu na Kočičí oko od Margaret Atwoodové – to je přesně ten typ knihy, o kterém bych si v dětství nikdy nedovedla představit, že mě bude bavit. Literární fikce je jako plísňové sýry nebo ančovičky – děti musejí trochu dospět, než se je naučí oceňovat.

Spines Walthamstow se nacházel hned na konci tržiště, jeho temně vínová fasáda byla vmáčknutá mezi sázkovou kancelář a Costa Coffee. Došla jsem ke knihkupectví a minutku před ním postála, dokuřovala jsem cigaretu a prohlížela si smutnou výlohu té prodejny. Za umazaným sklem knihy přepadaly jedna přes druhou, všechny vybělené sluncem, zřejmě je nikdo pěkně dlouho nevyměňoval. V paprscích slunce ležela mrtvá moucha.

Když tenhle podnik koncem devadesátek otevřeli, nabízel obrovský výběr žánrů a velkou výlohu plnou zlevněných nabídek. Obchod pro dospělé mu nedokázal konkurovat a za pár let musel zavřít. Po nějaké době zmizel i Kuličkový obchod, ale tou dobou, kdy zavřeli krám, se už všechno změnilo. Byla jsem jiný člověk a přišla jsem o víc než jen o zájem o kuličky.

Roach

Cestou do práce jsem si pustila podcast o indonéským sériovým vrahovi, který v rámci mystickýho rituálu, který si sám vymyslel, uškrtil několik žen. Moderovala ho trojice uřvaných chlapů, co furt dělali vtipy a žvanili jeden přes druhýho, jak dávali celý příběh dohromady. Ženy Ahmadu Suradjimu důvěřovaly, protože byl spirituální léčitel. Důvěřovaly mu natolik, že mu dovolily, aby je odvezl do polí cukrový třtiny kolem svýho domu a zahrabal je do země až po pás. Tam je pak uškrtil a pohřbil je celý tak, že mířily obličeji k místu, kde spal. Prý doufal, že do sebe vstřebá jejich energii a posílí tak své magické schopnosti. Ležely tam teda buď na zádech, nebo na břiše, ale já jsem si představovala pole plný mrtvých ženských koster, zahrabaných stále po pás v hlíně, s lebkami obrácenými k jeho domu jako slunečnice ke slunci.

Bylo chladno. Ještě mnou kolovalo nadšení z toho živýho představení, takže jsem si na sebe vzala jedno ze svých nových triček Mord Mrch, ale jestli byla taková kosa venku, uvnitř v knihkupectví to nemohlo být jiný. Hodila jsem na sebe jako druhou vrstvu černou košili a na klopu si připevnila odznáček ve tvaru zkrvavenýho řeznickýho nože. Je to o detailech. Vždycky se postarej o to, aby si tě lidé pamatovali z těch správných důvodů. To ráda říkávala moje máma Jackie, když jsem byla malá, ačkoli to na mě většinou výhrůžně syčela, když jsem dělala před lidmi něco, co se jí nelíbilo, třeba jsem nechávala šneky, aby mi oslizli celou paži, nebo jsem s ostatními dětmi zaníceně probírala choleru, dýmějový mor nebo lepru. Měla jsem v dětství dlouhé období, kdy jsem milovala bakteriální nákazy.

Vždycky mě fascinovala smrt. Začalo to u Děsivých dějin, knížek plných hnusu a bídy, krvavých poprav a zastaralých lékařských praktik, které mě stejným dílem uhranuly a zhnusily. Knihovní kusy šly z ruky do ruky. Zatímco mým spolužákům docela stačilo, když si je prolétli před školním projektem, a pak, jakmile našli, co hledali, na ně zapomněli, já doslova snila o mučení, pijavicích a lobotomiích. Všechna děcka v sobě měla něco morbidního, ale já byla o třídu nad nimi.

Neměla jsem v dětství mnoho kamarádek. Málokdy mě některá holka pozvala k sobě domů na čaj a přespat u nich už jsem kvůli své zvláštní povaze vůbec nemohla. Oproti tomu na narozeninový oslavy se zval každý, když nám bylo sedm, a často jsem se nedobrovolně v sobotu odpoledne ocitla na načančaných princezničkovských oslavách.

Vždycky mi přišlo zvláštní, jakou měly jiný děti u sebe doma… přítomnost. Na ledničkách visely certifikáty z plavání nebo malůvky, připevněný magnetkami ve tvaru smažených vajec, nanuků nebo písmen abecedy. Na podlahách se válely hračky, malý kousky plastu, pod gaučem bývaly zastrčený barbíny a plyšový zvířátka, kolem televizí se vršila DVD s disneyovkami, u vchodových dveří byly žlutý pláštěnky a třpytivý tenisky a holínky ve tvaru žabek. Doma v hospodě moc místa na třpytivý tenisky a magnetky nebylo a Jackie mě skoro nikdy nefotila, nevystavovala moje obrázky na ledničce. Ve skutečnosti mě většinou tak nějak odsouvala stranou.

Měla jsem osamělý dětství, ano, ale knížky mi dělaly dobrou společnost. Moje nejoblíbenější byly ty ze série Point Horror, protože jsem si zoufale přála být už teenager. Chápala jsem to tak, že až tehdy doopravdy začíná život. Být teenagerem v Americe mi připadalo až skoro prestižní. Když jsem byla malá, zdálo se mi, že v Americe se dělo všechno zajímavé, měli tam roztleskávačky, ročenky, maturitní plesy, satanismus a Mansonovu rodinu. Představovala jsem si, jak se poflakuju po obchoďáku, v drive-inech, na ledovým kluzišti, kamarádím se s lidmi se jmény jako Stacy nebo Chuck, dokud jednoho z nich nezabijou, a jak chodím na rande s klukem s temnýma očima, který by mi nechával zlověstný vzkazy a já bych je nacházela na čím dál tím divnějších místech: někdy by to byly fotky s vyškrábanýma očima, jindy hrozby načmáraný rtěnkou na zrcadlo v koupelně nebo sprchová hlavice, ze který by začala cákat falešná krev.

Pokračovala jsem v chůzi. Skrz naducaný šedý mraky barvy kremačního popela se vydralo slunce. Naproti přes ulici šla mým směrem Abbi, hlavu skloněnou, hrabala se v kabelce. Cestou do práce jsme se často míjely, ona pracovala pro cestovní kancelář. Vždycky dělala všechno pro to, aby si mě nemusela všímat. Jako kdyby se mi chtělo vykecávat se o jejím nudným příteli nebo plánech na dovolenou nebo nějakých jiných normálských blbostech, o kterých si myslí, že by ji v mých očích udělaly zajímavou. Stejně jsem na ni zavolala jménem a mávla a ona pozvedla oči a krátce na mě kývla.

Abbiin rodinný dům se nacházel ve stejné postranní ulici jako naše hospoda, takže tam její rodiče v našich dětských letech pravidelně chodili, i když v současnosti zřejmě dávají přednost některým podnikům, který skoupili boháči. Když se ve zprávách začalo naplno mluvit o těch vraždách, dostali o Abbi strach a naše mámy nás přinutily slíbit, že budeme chodit domů vždycky spolu. Pár posledních týdnů před létem jsem tak konečně prožívala svůj sen z Point Horror: zprávy byly plný smrti, sousedství se třáslo hrůzou a já měla něco, co by se dalo nazvat přátelstvím, i když mě Abbi ve škole stále ignorovala a často odcházela domů beze mě.

Abbiina máma nás učila, jak se musíme světem pohybovat jako ženy, s klíči od domu sevřenými mezi prsty jako drápy. To Jackie to vzala přímočařeji.

„Jestli k vám nakráčí nějakej týpek a začne dělat bordel, kopněte ho do koulí a vypalte pryč,“ řekla a mrkla na Abbiinu mámu způsobem, který ji očividně moc nepobavil.

Stowský škrtič se ale nezaměřoval na náctiletý holky, a tou dobou, kdy mu média vybrala přezdívku, už zabil svou poslední oběť. Nikdy jsem neměla pocit, že jsem v nějakým skutečným nebezpečí, ale být mu nablízku bylo návykový a opojný. Naučila jsem se prohlížet si kolemjdoucí, všímala jsem si jejich výšky, barvy vlasů, stylu chůze. Kdyby se našlo další tělo, mohl se hodit každičký detail.

Abbi jsem studovala stejným detektivním způsobem. Měla ve zvyku sladit si barvu rtěnky s počasím: během letních dnů nosila broskvový a béžový odstíny, když bylo zataženo, sahala po světle hnědý. Působilo to, že ji mají lidé rádi, a i když jsem se nijak nehnala dělat si kamarádky mezi normály, moje přirozená potřeba zapadnout do okolí mě přivedla jednoho dne do drogerky, kde jsem našla stejný broskvový a béžový rtěnky, a začala je během slunečných dní používat taky. Abbi nosila volný halenky, džínový sukně, legíny a baleríny, takže já jsem taky nosila volný halenky, džínový sukně, legíny a baleríny.

Ano, už v pubertě jsem normály opovrhovala, ale hluboko uvnitř jsem mezi ně tehdy toužila zapadnout. Měla jsem kabelku, nosila jsem s sebou balzám na rty, který jsem nikdy nepoužívala, a sluneční brýle s červenými plastovými obroučkami od Wayfarer, který jsem si nikdy nevzala. Ale falešný opálení a hadry od Jane Norman a čelenky byly přes čáru, to jsem nikdy nebyla já. Dál jsem přiživovala svou vášeň pro vraždy a od Point Horror jsem přešla na Stephena Kinga, Clivea Barkera a Jamese Herberta. Spoustu času jsem rozjímala nad smrtí, viděla jsem ji jako dramatickou, mimořádnou událost, úplně odtrženou od smutný reality pohřebního oblečení z Marks and Spencer a zatuchlých hospodských sendvičů. Ostatní holky mě nenáviděly, když viděly, jak si čtu knížky o únosech žen, o jejich vraždách a rozsekání. Věděly, že jsem jiná, že moje šaty z Primarku jsou pouhý převlek, halloweenský kostým. Můj život začal teprve, když jsem se přestala snažit zapadat, když jsem se spokojila se svým já, jako aligátor nořící se do bažiny.

Než jsem došla ke knihkupectví, moderátoři podcastu se začali chechtat, jestli by ještě pořád někdy zvažovali prázdniny v Indonésii, přestože vrah byl už dávno dopaden a popraven.

*     *     *

Vlezla jsem dovnitř a zamkla za sebou vchodový dveře, vypnula jsem alarm a rozsvítila světla nad prodejní plochou. Odpovědnosti nosit u sebe klíče od krámu jsem se vyhýbala osm let, takže jsem těžce snášela, že mám dočasně na starost ty Barbařiny. Nositelé klíčů museli být dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu v pohotovosti, protože museli chodit vypínat bezpečnostní alarm, kdykoli se náhodou spustil, a to se dělo fakt často. Krysy, vítr, déšť, bezdomovci, kteří nám chcali na zadní dveře, puberťáci, co nám lezli po střeše. Vždycky to bylo něco. Vždycky když se dřív objevila myšlenka mi klíče svěřit, něco jsem schválně podělala, aby se na ni zase honem rychle zapomnělo. Třeba jsem zapomněla zavřít kasu nebo zapnout alarm na noc. Nic tak velkýho, aby mě kvůli tomu vyrazili, ale dost blbýho na to, aby si Barbara musela rozmyslet, jestli se mi dá důvěřovat. Teď když byla Barbara pryč, na mě ty její klíče prostě spadly.

Oficiálně se to mělo tak, že Barbara, žena s kostnatými prsty, umělými nehty a hnízdem rozcuchaných světlých vlasů, se rozhodla odstoupit z pozice manažerky z důvodů „zachování mentálního zdraví“. Všichni jsme věděli, že je to pěkný kec, neodešla totiž zrovna poklidně: oblastní manažer Jim ji měl celý čtyři hodiny zavřenou u sebe v kanceláři, ukecával ji a přemlouval, aby vzala práci společný manažerky v pobočce v Loughtonu, kde měla mít na starost pohlednice a blahopřání. V podstatě to byla trafika, v Loughtonu už totiž měli knihkupce, který se na tohle zboží zaměřoval. Prostě se jí jenom chtěli zbavit, protože už je štvalo, že trávila celý dny v kanceláři, kde si akorát pilovala nehty a žvanila do mobilu. Mně to vyhovovalo, protože pokud byla zavřená u sebe, nedohlížela na moji práci a já si mohla dělat, co se mi zlíbí.

Knihkupectví bylo prázdný, temný a nudný, pořád v něm byla cítit bouřka z minulého týdne – navlhlá omítka, plesnivějící koberec. Na rohožce leželo pohozených pár balíčků, posbírala jsem je a dala je na pult. Pak jsem zmizela nahoru odložit si mikinu a tašku. Našla jsem tam opřený o konvici lísteček od Noor, která zavírala obchod v neděli večer: prosila, jestli by někdo nevyřídil zatoulanou zákaznickou objednávku knihy Novinář a vrah. Tomu říkám zákazník pro mě. Udělala jsem si instantní kafe a odnesla si ho na prodejnu, kde jsem se posadila za pokladnu v přízemí, otevírala poštu a čekala, než mi káva trochu vychladne. Objednávku Novináře a vraha jsem mezi poštou nenašla, zato přišla moje objednávka. Sérioví vrazi od A do Z.

„Dobrýtro, dobrý,“ pozdravil Barry. Neřekl to ani tak mně jako spíš obchodu obecně. Zamkl za sebou a protáhl se kolem mě k výtahu. Vždycky nosil do práce větrovku barvy čokolády a pohorky, jako kdyby se chystal o obědový pauze vyrazit na túru přes nějaký rašeliniště.

Obrátila jsem Sériové vrahy od A do Z v rukou a přečetla si zadní stranu obálky. Na světě není nic víc šokujícího nebo fascinujícího než lidé, kteří se rozhodnou zabíjet. Velká pravda. Zanesla jsem knihu do systému a pak si ji rezervovala na svoje jméno.

Poznala jsem, že je knihkupkyně, hned jak jsem ji uviděla. Měla na hlavě baret barvy čerstvýho borovýho jehličí a baloňák, jaký v noirových filmech nosili soukromí detektivové. Přes jedno rameno jí na zašlých popruzích visela stará látková taška. Zdobil ji citát napsaný písmem, jaký se používalo v tiskařských strojích, a i když jsem ho neviděla úplně zřetelně, hned mi bylo jasný, co tam asi stojí: Ač tak maličká, je divoká nebo Zvědavější a zvědavější nebo Měj se na pozoru, neznám strach, a proto jsem silná.

„Zdravím,“ řekla a přistoupila k pokladně se širokým úsměvem plným rovných bílých zubů. „Já jsem Laura.“

„Nazdar.“

„Nevím, jestli vám řekli, že mě máte čekat… Už je tady Sharona?“

Sundala si kabát a přeložila si ho přes paži. Přelétla jsem pohledem její pečlivý odění, barevně sladěný baret a boty a jasně rudou rtěnku a pomyslela na všechny ty normálský holky, se kterými jsem kdy pracovala. Na Dýňový latéčka. Na holky ze zahradních center, co si plnily byty macramé a závěsnými rostlinami. Holky, co o víkendech četly Jane Austenovou, pekly muffiny a pily ledová latté s ovesným mlékem.

„Nevím,“ odpověděla jsem, asi trochu moc úsečně. „Kdo je Sharona?“

„Nová MP,“ prohlásila. Z toho, s jakým sebevědomím zmínila zkratku pro „manažerka prodejny“, jsem pochopila, že už prodávala knihy nějakou dobu.

Nevím, co čekala, že jí jako řeknu, ale moje nezaujatý mlčení ji očividně nepotěšilo a úsměv jí trochu zamrzl na rtech. Všimla jsem si dalších, překvapivějších detailů: zahojený jizvy po piercingu ve rtu, kousků potetovaný kůže, prosvítajících skrz punčochy a na vnitřní straně zápěstí. Zajímavý. Dumala jsem, jestli je doopravdy alternativní, jestli si na to jenom hraje, nebo jestli je bývalá gotička, co z toho vyrostla.

„Půjdu se tady radši porozhlédnout,“ řekla, odvrátila se od pultu s pokladnou a zahleděla se na zbytek obchodu. „Pardon, jak se, prosím, jmenujete?“

„Roach,“ odpověděla jsem.

„Rach? Jako Rachel?“

„Ne, Roach, jako šváb.“

Zasmála se a vydala se dál od pokladny. Vzduch mezi námi se naplnil dusivým puchem okvětních lístků růží. „Roach, jako šváb. To si budu pamatovat.“

To je od tebe laskavý, pomyslela jsem si.

Co jsem pracovala ve Spines, vždycky jsem byla Roach. Když jsem prvně nastoupila, byla totiž v týmu taky nějaká Brogan. Ani ne metr šedesát, tmavě hnědý vlasy, zelený oči, štíhlá postava, drobný znamínko pod levým okem, motýlí tetování na pravém zápěstí. Spousta poznávacích znamení.

Začaly jsme dělat ve stejný den, takže nás zbytek týmu rozlišoval podle příjmení. To znamenalo, že druhý Brogan říkali během její první – a pokud vím, taky poslední – vánoční prodejní sezony „Mackeeová“. Propustili ji už v lednu, protože chodila věčně pozdě, dech jí smrděl vodkou a mívala opice, ze kterých byla celá malátná a ošklivá a – nejmíň jednou, ale kdoví – se poblila do koše na papír pod pultem v přízemí.

Jakmile druhá Brogan zmizela, zbytek týmu neměl zájem mě přejmenovávat a mně bylo pouhých šestnáct let, byla jsem moc mladá, než abych se za sebe uměla postavit. Tak to holt někdy chodí. Roachová není zvlášť sexy příjmení, ale mám ho ráda. Jsem radši, když o mně lidi uvažují jako o švábovi, slizký potvoře, co přežije i apokalypsu, než jako o nudný basic holce jménem Brogan.

Tým z těch prvních Vánoc se během let rozpustil; odešli, odstěhovali se, skončili v jiných pobočkách, našli si jinou práci, našli si lepší práci, dočkali se povýšení, ale to jméno mi zůstalo. Po dávno ztracených spolupracovnících se zachovaly jen stopy – jména vyškrábaná na skříňkách, fotky z vánočních oslav připíchnutý na nástěnce, zapomenutý věci jako svetry a flašky na vodu, co si roky nikdo nepřišel vyzvednout, pokroucený tuby krému na ruce, umazaný plastový krabičky a balení starých čajových sáčků, který smrděly jak prach a smrt. Po druhý Brogan ale nezůstalo vůbec nic.

Zatímco jsem byla duchem mimo, do prodejny přišli další dva cizinci: bohémsky vyhlížející žena, která byla oblečená, jako kdyby sem zabloudila z Glastonbury, a vysoký shrbený chlap v džínách a černý pletený čepici.

Ta druidka je patrně Sharona, uvědomila jsem si. Náhrada za Barbaru.

Laura

Objali jsme se. Byl hřejivý, neosprchovaný, voněl spánkem a kůží, jako ložní prádlo za nedělního rána. Nemohla jsem si pomoct a pomyslela si, jak chutná – po cigaretách a něčem zemitém a plném bylinek, možná zeleném čaji, jako je matcha, nebo možná po kadidlu.

„Nevěděla jsem, že tu budeš taky,“ promluvila jsem mu u krku, jako by to bylo něco špatného, nevhodného, hrozné zklamání. Eli se zasmál a oba jsme se od sebe odtáhli. Prohlédla jsem si ho: tmavé kudrliny mu narostly a vytvořily kolem jeho hlavy něco jako svatozář. Taky trochu přibral od doby, kdy jsem ho viděla naposled. Slušelo mu to. Neměl tak propadlé tváře, dělalo mu to jemnější rysy. Zkusila jsem odhadnout, jak už je to dávno – nejmíň dva roky.

„Kam jde Sharona, tam jdu já,“ pronesl.

„Nejlepší kámoši.“

„Čau krásko.“ Sharona se k nám vrhla a taky se se mnou objala. Voněla svým obvyklým parfémem, plným koření a tepla, a díky zbytkům letního opálení celá zářila. Zlatavě hnědé tváře a nos měla poseté spoustou maličkých pih. Léta trávila vždy se svou přítelkyní na hudebních festivalech a do práce se vracela s jediným copánkem propleteným korálky ve vlnitých vlasech a s prsty umazanými od oříškově hnědé heny. Eli jí už několik let dělal pravou ruku. Myslím, že jí učarovala jeho svobodomyslnost. Byli dobrý tým s vybudovanou důvěrou a laskavostí, která jim umožňovala plnit práci vždy na jedničku.

„Bože, chyběla jsi mi,“ řekla a s upřímným úsměvem mě pustila. „Kdes byla?“

„V Bloomsbury,“ odpověděla jsem. „A co vy? Měla jsem za to, že jste teď v Cambridgi.“

„Ne ne, to bylo jenom na přestavbu,“ prohlásila Sharona. „Pak jsme byli ve Strandu, pomáhali jsme s přípravami na novou sezonu.“

„A teď –“ Eli rozpřáhl ruce a v předstíraném úžasu se rozhlédl po prodejně – „se ocitáme tady.“

Mrkla jsem na zašlou vitrínu, otlučené police, ošoupaný koberec, nepoklizené stolky s odřenými nohami, zašlé cedulky na policích s doporučeními četby, každá popsaná jiným písmem.

„Nechtělo by to tady taky přestavit?“

Sharona se zašklebila a ohlédla se rychle přes rameno, jestli nás ta knihkupkyně za pokladnou, ta holka s divným jménem a vybledlými fialovými vlasy svázanými v neupraveném, nelichotivém ohonu, neposlouchá. S prázdným výrazem na nás zírala, vypadala, že je duchem úplně mimo.

„No, zoufale to tu potřebuje,“ odpověděla potichu. „Ale ne, tady se přestavba fakt v nejbližší době nechystá.“

Koberec měl bledě červený odstín a byl plný šedých chuchvalců prachu, tak velkých, že je šlo sbírat po hrstech. Na jednom místě u pokladny byl už úplně prodřený, vypadalo to jako pleška nějakého staršího pána. Od stropu viselo několik plastových háčků. Na několika stále vlály nylonové nitě, připomínaly spíš pavučiny. Neuklizené zbytky po vánoční výzdobě.

„Ty jsi tady odněkud poblíž, ne?“ chtěl vědět Eli, když jsme se vydali k výtahu v zadní části prodejny. Pořád jsem na sobě cítila Roachin pohled. Ztratili jsme se jí v hlubinách oddělení pro děti. Pár žárovek na stropě bylo prasklých, nikdo se neobtěžoval je vyměnit. Čím jsme šli dál, tím temněji a vlhčeji všechno působilo, jako kdybychom šli do hlubin jeskyně.

„Jo, bydlím kousek za Lloyd Parkem, ale vyrůstala jsem ve Village.“

Dostali jsme se na konec dětského oddělení a Sharona zmáčkla tlačítko pro přivolání výtahu. Výtahovou šachtou se rozlehlo znepokojivé drnčení, jako by odněkud z hlubin přivolala nestvůru, mechanického krakena, hovícího si v srdci knihkupectví.

„Tohle je docela strašidelný,“ podotkla jsem. Dveře se s cinknutím otevřely. V kabině se vznášela kovová vůně, měděná, připomínala mi staré mince. Zvedal se mi z ní žaludek, přitiskla jsem si k nosu rukáv a vdechovala jemné květinové aroma růží.

„Já tě ochráním,“ prohlásil Eli, natáhl se a jemně mi zmáčkl rameno. Sharona dělala, jako že zvrací, a bouchla do tlačítka druhého podlaží. Zavřely se dveře, výtah se zatřásl a ožil.

„No,“ začala jsem, jakmile jsme byli mimo doslech. „Jak se to teda s touhle pobočkou má?“

„Je v hajzlu,“ odpověděl Eli.

„Neřekla bych v hajzlu,“ poznamenala Sharona a trochu se na něj zamračila, mezi obočím jí naskočila malá vráska.

„Tak třeba prodeje jsou v hajzlu,“ namítl a výtah se zas otevřel. Eli ukročil stranou a dovolil mi, abych následovala Sharonu ven jako první. „Příšerná lokalita, takhle na konci dlouhatánského tržiště. Pro pěší návštěvníky je to tu moc velký a poslední dva roky tady nemají dost pracovníků. Včetně MP je jich pět.“

„Pět? V takhle velké prodejně?“

„Myslím, že spoléhali na výpomoc odjinud,“ vysvětlila Sharona a zatlačila do dveří, za kterými se nacházela překvapivě jasná a prostorná místnost pro zaměstnance. Širokými stropními okny dopadalo světlo na tři jídelní stoly, špinavou kuchyňku, řadu asi třiceti skříněk a pár neupravených polic s knihami. „Ale v téhle divizi jsou prodejny tak daleko od sebe, že to často prostě není možné, takže dělají, co můžou. Řekla bych, že právě proto se tak zhoršily standardy.“

Nejvyšší hlavouni, uklizení někde v luxusní kanceláři v ústředí, rozdělili prodejny do divizí ne na základě geografické polohy, ale podle rozpočtu a úrovně. Byla to zmatená strategie, plán, který vymýšleli lidé, co znali jen automaty s vodou, zasedací místnosti a PowerPoint. Dny, kdy si do skříněk v knihkupectví lepili kalendáře, měli dávno za sebou, jestli je vůbec kdy zažili. Ústředí jsem si představovala jako takový gentlemanský klub, plný tmavých obkladů na stěnách, doutníků a whisky v křišťálových sklenicích, kde vzduch překypuje těžkou mužnou atmosférou válečné strategické místnosti.

„Dojednáváme to s pronajímatelem,“ řekla Sharona a hodila si tašku na jeden z jídelních stolů. „Je to obrovský prostor, pokud to tady zavřeme, bude mít problémy ho naplnit. Jestli se nám povede snížit nájem a dokážeme přes Vánoce navýšit prodeje, mohlo by to tady vydržet ještě aspoň rok nebo dva. Myslím, že snem je otevřít znova na jiném místě ve Walthamstow. Menší prostor v lepší lokaci, třeba v obchodním centru, ale…“ Rozpřáhla ruce a bezradně pokrčila rameny. Vzala konvici a šla si uvařit čaj.

„Celkem smutný,“ podotkl Eli, vyskočil si na další stůl a začal balit cigaretu. „Myslím jako pro místní komunitu a pro knihkupce. Jsou tady celou věčnost.“

„No, než tahle pobočka otevřela, bývala tu dvě nezávislá knihkupectví,“ řekla jsem. Položila jsem si tašku a kabát na otlučené staré křeslo a vylovila své cigarety. „Spines je vymazalo z mapy. Je to jen byznys, ne?“

„Páni, vida malou kapitalistku,“ rozesmál se Eli.

Roach

Trojka nových knihkupců se celý ráno procházela po krámu, jako kdyby jim to tam patřilo, kriticky si prohlíželi každou sekci adělali si poznámky. Barry zatím zapisoval došlý objednávky aobsluhoval zákazníky, ale celou dobu snervózním výrazem přihlížel jejich počínání. Rty měl sevřený do tenký linky.

Přesně ve dvanáct jsem je opustila ašla na oběd. Zjistila jsem, že Laura si položila svůj béžový baloňák aobnošenou látkovou tašku na moje oblíbený křeslo. Zvedla jsem kabát palcem aukazováčkem aodhodila ho stranou, abych si mohla sednout, ale ještě předtím jsem zanořila druhou ruku do obou kapes. Našla jsem vnich jenom fialový plastový zapalovač, několik mincí azmuchlaný kapesník. Střelila jsem pohledem po dveřích aobrátila pozornost ktýlátkový tašce. Stála na ní slova Nolite te bastardes carborundorum, na jednom rohu měla šmouhu od modrého inkoustu. Zalovila jsem vní, uši nastražené pro případ, že se zchodby cokoli ozve. Nosila usebe spoustu tub snějakými mazy aslizy, věci, jaký by mě nikdy nenapadlo ssebou tahat. Když mi vysychaly ruce, nechala jsem na nich kůži dřív popraskat, než mě napadlo koupit si na to krém. Když jsem měla suchý rty, strhávala jsem znich vlhkou kůži apolykala ji, vychutnávala si tu železitou příchuť krve.

Podívala jsem se na paperback, který měla vtašce. Skoro jsem poskočila, když jsem ho obrátila vrukou. Uvědomila jsem si, že jsem ho četla taky: byla to kniha Zmizím vtemnotě, detailní popis zločinů Zabijáka zGolden State. Byla ohmataná, soslíma ušima alepicími lístečky značícími konkrétní pasáže. Některý věty byly podtržený měkkou tužkou. Zajímalo mě, co ji vedlo ktomu se vní takhle podrobně pitvat– dělala nějaký výzkum, možná pro esej nebo článek? Možná má podcast. Vkaždým případě to vypadalo, že je hodně do skutečných zločinů. Okamžitě jsem cítila, jak se mezi námi rozpouští ledy avzniká tam pouto. Mohly bychom si navzájem půjčovat knížky, chodit na Mord Mrchy společně. Možná bychom si dokonce mohly psát e-maily sodkazy na články zinternetu oúnosech, vrazích dětí, zvoraných vyšetřováních. Očividně jsem se pěkně pletla, když jsem ji měla za další Dýňový lattéčko. Do hlavy mi vklouzla divoká představa, jak společně jedeme na výlet do Kenwood Ladies’ Pond vHampsteadu, kde se vybavujeme sautory aumělci, jíme kousky domácího jablečnýho koláče avykládáme si onašich oblíbených sériových vrazích.

Posloužila jsem si dávkou jejího krému na ruce, po kterým se mi na dlaních vytvořila vrstva nasládlýho mazu, bylo to jako máslový krém, apak jsem vzala její plechovku předraženýho třešňovýho pití anacpala ji pod hromadu knih, výtisků pro média, prázdných obálek astarých lejster ve svojí skříňce. Pověsila jsem tašku spolu sjejím kabátem na věšák aposadila se do svýho křesla svaničkou taramasalaty abalíčkem krekrů. Sériové vrahy od Ado Zjsem odložila na svoji poličku avybrala si na čtení něco jinýho. Inspirovala mě konverzace, kterou jsem měla na tý akci Mord Mrch, takže jsem si vybrala knihu Ted Bundy, vrah po mém boku.

Zrovna jsem se do toho dostávala, když se dveře místnosti rozletěly adovnitř vešla Laura sjedním ztěch nových knihkupců. Chechtali se spolu nějakýmu vtipu.

„Ach! Ty musíš být…“ Ten muž si mě všiml, naklonil hlavu apohlédl na rozpis služeb na nástěnce vedle dveří. „… Brogan?“

„Roach,“ pronesla Laura tím svým zpěvavým plastikovým hlasem. „Jako šváb, že?“

Pomyslela jsem na vydání Zmizím vtemnotě vjejí tašce aoplatila jí to agresivní veselí váhavým úsměvem.

„Já jsem Eli,“ řekl ten muž, vytáhl si ze zadní kapsy sáček tabáku asesunul se na odrbanou koženkovou sedačku, kde si ubalil cigaretu. Opřel si hlavu ookno splakátem kRozbřesku zroku 2009. Ten měla ráda Barbara. Napadlo mě, jestli na skle po jeho nemytých vlasech nezůstane mastný flek, jaký někdy bývají na oknech autobusu.

Laura si sedla na jeden ze stolů. Celkem se mi ulevilo, když zas otočili pozornost ksobě. Nesnáším planý kecy. Nesnáším, když musím poslouchat lidi žvanit osvým víkendu, otelevizi, odovolených. Onudných problémech sdomácím, spartnerem nebo sbankou. Nesnášela jsem, když jsem musela sdílet místnost scizími lidmi asnažit se vymyslet, co jim odpovědět, když se zeptali na nějakou pitomost, třeba: „Co zrovna čteš?“ nebo: „Jakou máš ráda hudbu?“ Pravda nikdy nebyla správná odpověď, další konverzaci vždycky zabila.

Laura pořád měla na hlavě zelený baret aboty stejnýho lesního odstínu. Tenhle detail mi nějak utkvěl vpaměti– baret sbotami vbarvě borovýho jehličí. Zajímalo mě, jestli si je koupila na stejným místě, nebo celý měsíce hledala totožnou barvu. Až později jsem přišla na to, že Laura byla vždycky sladěná: lesklá třešňová kabelka spolu střpytivými lodičkami sotevřenou špičkou, matně černá kožená brašna přes rameno analeštěný oxfordky, obyčejný tenisky od Adidas astaromódní sportovní taška.

Zpočátku mi to přišlo přehnaný, ale oněkolik let později jsem byla vNew Orleans na živým nahrávání halloweenskýho speciálu Mord Mrch atam jsem ve drahým gotickým butiku narazila na temně ametystový otevřený lodičky, který měly úplně stejný odstín jako gumička, co jsem měla ve vlasech. Až když jsem kráčela po Bourbon Street vmých nových, příliš těsných botách, došlo mi, že se ke mně skrz čas musel natáhnout Lauřin duch anevědomky mě navést ktomu si je pořídit. Dovolovala jsem jí vstoupit mi do mysli, stále jsem se jí nechávala ovlivňovat. Kopla jsem ty boty pod postel vmým Airbnb aignorovala laskavý e-mail od majitele, kam mi je má poslat.

„Hej Roach, nechceš sušenku?“ Eli ke mně natahoval zmuchlaný papírový sáček, který vypadal, že už ho někdo použil. Uvnitř bylo pár zrnitých hnědých tvarů, který připomínaly kočičí hovna. „Jsou veganský– dělala je moje přítelkyně.“

„Já nejsem veganka,“ řekla jsem.

„Chm. OTedu Bundym.“

„Hele, můžeme si tamhle zakouřit?“

Table of Contents

Prolog

Září 2019

Roach

Laura

Roach

Laura

Roach