Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Simona Ahrnstedtová

Žár a led

Ze švédského originálu En enda risk,

vydaného nakladatelstvím Forum ve Stockholmu

v roce 2016, přeložila Irena Lysáčková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA

v Praze roku 2019

jako svou 7252. publikaci.

Redakce Jana Žofková

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2019

GRADA Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

HIGH RISK (En enda risk)

Copyright © 2016 by Simona Ahrnstedt

First published by Forum, Sweden

Published by arrangements with Nordin Agency AB, Sweden

Translation © Irena Lysáčková, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-054-3 (ePub)

ISBN 978-80-7625-053-6 (pdf)

ISBN 978-80-7359-584-5 (print)

Prolog

V tomhle domě je tolik věcí, které vyvolávají strach. Aspoň v dítěti. Divné jídlo. Rozzlobené hlasy. Nikdy nevědět, co se stane nebo kdy dostane výprask.

Ale sklep je přece jen ze všeho nejhorší.

Je tu zima a smrdí to tu.

Schoulila se u zdi a opřela čelo o kolena. Cítila se tak opuštěná, až se jí svíral žaludek. Jako by ji někdo bodl do srdce. Být sama a nenáviděná bolí. Je na to zvyklá, ale tak zlé to ještě nikdy nebylo.

Taky je tu tma. A má hlad.

Má hrozný strach, přestože se snaží brát to statečně.

Nebude brečet.

Ať jí udělají cokoli, nebude brečet.

1.

Ambra Vinterová hleděla do poznámkového bloku. Nápady a podklady pro článek, telefonní číslo na člověka, s nímž dělala rozhovor, a pro sebe připomenutí, že má koupit kafe. To poslední si dvakrát podtrhla. Od života nežádá příliš, ale ranní kafe k nezbytnostem patří.

„Ambro, posloucháš mě?“

Snažím se neposlouchat.

Ale jelikož se zeptala její nejbližší nadřízená v Aftonbladetu, zpravodajská redaktorka Grace Bekeleová, Ambra s veškerou diplomacií, které byla schopná, odpověděla: „Prosím tě, klidně pošli někoho jiného. Minulý týden jsem dělala navíc ten Varberg. A právě jsem se vrátila od požáru v Akalle.“

Ambra se pokusila o prosebný výraz. Musí přece existovat někdo jiný, koho může Grace na tenhle blbý úkol vyslat. Nějaký mladý, hladový novinář nebo novinářka, který ještě není tak cynický jako ona a ocení, že smí opustit pracovní stůl.

„Ale já bych byla ráda, abys tam jela ty.“ Grace se rozmáchla štíhlou rukou, na níž se zatřpytily dlouhé, špičaté nehty. Vypadá jako supermodelka, ale známá je nezpochybnitelnými manažerskými schopnostmi. A Ambra ví, že Grace tenhle boj jako téměř pokaždé vyhraje.

„A kde že to je?“ zeptala se otráveně. Oblečení jí smrdí kouřem. Nikdy si nezvykne, jak rychle se požár šíří. Tři minuty a chytlo všechno. Žádní mrtví, což není novinářsky moc zajímavé, nicméně je to dobře. Tři dny před Vánocemi lidé při požárech umírat nemusejí.

„V Norrlandu přece.“

„Norrland je velký. Nemůžeš to upřesnit?“ Ambra má pádné důvody, proč se jí na sever nechce, blbý úkol, neblbý úkol.

„Norrbotten. Někde tady mám přesné místo.“

Ambra čekala, zatímco Grace přehrabovala papíry na přeplněném stole. Sedí u pultu Breaking News, vlastního jádra mašinerie redakce večerníku Aftonbladet. Jsou dvě hodiny odpoledne a venku tma jako v pytli. Mrznoucí déšť a nárazový vítr. Počasí mají pochopitelně na prvním místě. Nezvykle krásné i nezvykle mizerné počasí bývá na webu na první stránce, protože vždycky dobře prodává. Dnes je to při téměř tisícovce kliknutí nejčtenější zpráva.

Ambra si v bloku nalistovala čistou stránku a s co možná největší dobrou vůlí se zeptala: „A co přesně mám v Norrbottenu dělat?“

Grace nadzvedla několik štosů papírů a málem převrhla hrnek starého kafe. Nikdo tu nemá vlastní pracovní stůl, dokonce ani vedoucí redakcí. Grace je jednou ze čtyř zpravodajských redaktorů, kteří se u stolu střídají během čtyřiadvaceti hodin, každý den, po celý rok. Zbývající redakce, od sportu, volného času a krimi po zahraniční zpravodajství, investigativní žurnalistiku a kulturu, jsou rozmístěné dokola hlavního pultu jako satelity kolem nikdy neusínajícího středu.

„Před chvílí jsem ten papírek měla. Mám za to, že to má být Kalix.“

Vždycky se najde něco, za co může být člověk vděčný. Ambra si do bloku poslušně zapsala Kalix.

„Jde o rozhovor s dvaadevadesátiletou Elsou. Máš jí zavolat a domluvit si schůzku. To číslo tady někde budu mít. Přišlo to do ,Dejte nám tip‘. Měla jsem pocit, že by z toho mohlo něco být.“

„Tak to teda zní dobře,“ potlačila Ambra úšklebek. „Dejte nám tip“ je elektronická rubrika Aftonbladetu, kam čtenáři posílají svoje tipy na zajímavé články a mohou si vydělat tisícovku, když se jejich návrh ukáže jako přínosný. V 99,99 % případů z toho nic nebývá, ale Ambra si pokorně zapsala i Elsa a mnula si prsty čelo. „Je to aspoň člověk?“ vznesla zvláštní otázku, která ale nebyl až tak irelevantní. Jednou ji vyslali na interview s dvacetiletým Sixtenem Bergem. A ukázalo se, že Sixten je bílý kakadu, který umí zpívat a tancovat na „Hooked on a feeling“. Byla z toho obveselující zpráva s povedeným videem na webu. Ale nic, o čem by Ambra během studia žurnalistiky zrovna snila.

Grace vytáhla neonově žlutý nalepovací papírek. „Tady. Elsa Svenssonová, narozená 1923. Měla románek s jedním z našich premiérů a měla s ním zřejmě tajné dítě.“

Ambra zvedla oči. „Někdy v poslední době?“ zeptala se skepticky.

Grace povytáhla obočí. „Té dámě je dvaadevadesát, jak jsem říkala, takže ne, v tomhle tisíciletí to nebylo. Ale ještě nikdy nemluvila s médii a vypadá to, že je to pravá norrbottenská starousedlice. Může z toho být dobrá story. Napínavá, dlouhá životní pouť, exotické místo, víš, ne? A k Vánocům se to dokonale hodí, bude to číst hodně lidí.“

„Mhm,“ zamručela Ambra bez známky nadšení. „A se kterým premiérem to bylo?“

„S nějakým, co už nežije. Musíš to pořádně prověřit.“

„Copak neměli všichni hromadu nemanželských dětí?“ Ambře se do toho opravdu nechce. To už by radši několikanásobné vraždy nebo dopravní nehody.

„No tak, Ambro. Je to pro tebe jak dělané, přesně tohle ti jde. Bude se na to klikat o sto šest a já mám nařízeno sehnat takových věcí víc, neskutečně dobře to prodává. A kromě toho si ta babka přála, abys to s ní udělala právě ty.“

„To určitě,“ zapochybovala Ambra. Ale někdy se to stává, že se čtenáři chtějí setkat s konkrétním reportérem.

Zase se podívala k oknu. V nepravidelných intervalech na ni blikal adventní svícen. Fungování celé jejich branže spočívá v mnoha kliknutích, která s sebou nesou zisky z reklam. A nelze ignorovat fakt, že Ambra je v terénu zřejmě kvůli reorganizaci, jinak by přišla o práci. Už několik let její kariéra nepřipomíná nic jiného než klesající křivku. Jestli se nevzchopí, skončí na noční směně. Noc je slepá ulička. Sedí tam takoví, co nikdy nevyjdou ven a žijí jako bledí noční živočichové, překládají bezcenné anglické články a psychicky zmírají. Vzdala se.

„Fotograf bude?“

Grace přisvědčila. „Jeden místní týpek na volné noze. Máš ho kontaktovat, až tam budeš.“

Ambra vstala ze židle. Jet teď domů nemá smysl. Dojde si pro kafe, koupí studenou bagetu z lednice v jídelně pro personál, zavolá dvaadevadesátileté Else a zůstane v redakci, aby se na rozhovor připravila. Hurá.

„Pošleš mi informace, které máš?“ požádala Grace.

„Chci, abys mi co nejrychleji poslala první text. Když to bude opravdu dobrý, možná bychom udělali ještě další reportáže. Norrlandská zima, sobi, sněhová idylka a tak.“

Ambra lehce přešlápla.

„Chtěla jsi ještě něco?“ zeptala se Grace.

Ambra váhala.

„Vím, že je to na poslední chvíli a je to daleko. Ale snaž se do Vánoc vrátit domů.“ Gracin hlas zněl naléhavě a přitom přátelsky a Ambra věděla, že to nadřízená myslí dobře.

I když o slavení Vánoc jako takové tu nejde. Ambra má jednoho jediného příbuzného – nevlastní sestru Jill – a s tou v posledních letech Vánoce neslaví. Problém není ani to, že dělat rozhovor s exmilenkou jedné kdysi známé osobnosti je pod její úroveň. Novinář by sice nikdy neměl dostávat ponižující úkoly (pravidlo, které nikdo nedodržuje), ale Ambra dřív pracovala v redakci zábavy a dělala už podstatně horší věci. V cestě na sever jí však brání vážné důvody.

„To zvládnu,“ řekla a zadržela povzdech. Její soukromý život se týká jenom jí.

„Já vím, že jo,“ změřila si ji Grace pohledem.

Dvaatřicetiletá Grace je jen o dva roky starší než Ambra. Je už zkušená a zavedená zpravodajská redaktorka na jedné z nejnáročnějších pozic v této branži. A jako by její poměrně nízký věk a pohlaví nebyly dostatečným handicapem – Grace je kromě toho navíc černoška. Narodila se v Etiopii, jako dítě se přistěhovala do Švédska a byla takříkajíc akademický génius. Grace Bekeleová je v branži legenda, a když se podívá tím svým pohledem, je Ambra ochotná přejít i po žhavém uhlí. Nebo jet do Kalixu.

„Dík.“

„A poslyš, vím, že stojíš o tu práci v investigativní redakci. Nezapomněla jsem na to. Přimluvím se za tebe u Dana Perssona, až budu mít příležitost.“

Ambra najednou nevěděla, co má říct, vděčnost je ošemetný pocit. Ale je to její sen. Pracovat v investigativní redakci Aftonbladetu, vyhledávat senzace a psát delší reportáže. Povídá se, že se tam má brzo uvolnit jedno místo. To se stává zřídka a pochopitelně se o něj bude prát hodně lidí. Nejspíš všichni její kolegové a konkurenti. Ale pokud se v nadcházejících týdnech nějak neznemožní, možná by přece jen mohla mít šanci. A pokud se vyvaruje toho, aby urazila vedoucího redaktora Dana Perssona. Když nad tím tak přemýšlí, možná přece jen nevadí, že odjede do Kalixu.

„Děkuju. Pojedu zítra.“ V duchu už začala promýšlet, jak článek pojme, a přitom automaticky probírala vybavení a výstroj, které potřebuje s sebou.

„Počkej,“ zarazila ji Grace. Zvedla ještě jeden nalepovací papírek, tentokrát oranžový, ve tvaru šipky. „Tady je. Spletla jsem to. Není to Kalix, koukám. Promiň.“

Hlavně ať to není Kiruna, napadlo Ambru, ještě než to Grace vyslovila: „Ta paní žije v Kiruně. Tahle dvě města se mi pořád pletou. Ale asi je to jedno jako druhý.“

Řekla to s nenuceností těch, kteří mají za to, že Stockholm je severní výspa veškeré civilizace. Norrland se svou ohromnou rozlohou je i pro vzdělané lidi z velkoměsta něco jako nepopsaný papír. Ale Ambra ví víc. Téměř každé peklo může mít několik různých stupňů.

Kiruna. Pochopitelně Kiruna.

Vytrhla papírek Grace z ruky a se smíšenými pocity odkráčela.

Proč to musí být zrovna Kiruna? Město, kam už se nikdy nemínila vracet. Místo, kde se třásla zimou, kde brečela a zmítala se nenávistí víc než kdekoli jinde na světě.

Míjela studio internetové televize a oddělení krimizpráv. Když procházela kolem investigativní redakce, toužebně nahlédla dovnitř. Tihle jsou jedni z mála, kteří smějí sedět za zavřenými dveřmi. Došla si pro hrnek kafe a notebook a jen taktak se vyhnula své „Nemesis“, Oliveru Holmovi, a posadila se na volnou pohovku. Zapnula počítač a přihlásila se. Program s e-mailovou poštou se spustil. Během deseti minut dvacet e-mailů. Devatenáct z nich nenávistných, reagujících na článek o sexuálním obtěžování v jednom fitness centru, který napsala dnes ráno. Pročítala si je a věděla, že ty úplně nejhnusnější by měla přeposlat na bezpečnostní oddělení, ale nepřiměla se k tomu. Novinařinu dělá dost dlouho na to, aby se nechala znepokojit anonymními nenávistnými výpady proti ženám. Dnes místo toho bude psát o nemanželských dětech v Kiruně.

Vyťukala číslo Elsy Svenssonové, povzdechla únavou a čekala. Tušila, že bude trvat dlouho, než se vrátí do svého bytu, ke své televizi a gauči.

2.

Tom Lexington přihodil do krbu poleno. Přestože je dům dobře izolovaný, z ohně je příjemné teplo navíc. Venku je dvacet pod nulou a z nebe se valí sníh. I když, kdy se v Kiruně nevalí sníh? Až bude chtít vyjít z domu, bude si muset cestu proházet lopatou.

Díval se do ohně. Když se soustředí na plameny a zvuk praskajícího dřeva, cítí se téměř normálně. Natáhl se pro další poleno. Právě když ho přikládal, uslyšel z odkládacího stolku tiché zabzučení telefonu. Vstal, aby se podíval, kdo volá. Lodestar Security Group, ústředna. Z práce.

Poškrábal se ve vousech. Měl by odpovědět, mohlo by to být něco důležitého, ale ani dnes na to nemá sílu. Místo toho se odšoural do kuchyně, ale zapomněl, proč tam šel. Zůstal stát a upřeně se díval z okna na sníh a les. Čekal na předpověď počasí v rádiu. Vtom z přístroje zazněl hlasitý zvuk, nějaká rána. Znělka následujícího pořadu, který se věnuje myslivosti. Tomovi se roztřásly ruce. Pak stehna. Zorné pole se mu zúžilo a ztěžka dýchal. Šlo to rychle, od okamžiku, kdy uslyšel ránu, to netrvalo ani vteřinu, a už měl pocit, že se hroutí.

Zatápal rukama po kuchyňské lince, aby nespadl. Srdce se mu rozbušilo jako zběsilé. Najednou vůbec není ve svém domě. Není v lese u Kiruny, v zimní krajině, kde je minus dvacet a spousta sněhu. Je v poušti. V tom žáru. V díře, kde ho vyslýchali a mučili. Srdce a krev mu dunivě pulzují a je to, jako by se země pod ním chvěla. Před očima se mu začaly jako film odvíjet vzpomínky. Přinutil se nadechovat nosem a vydechovat pusou, ale nepomohlo to. Je tam.

Rozpřáhl se a vší silou udeřil do linky. Bolest vystřelila paží vzhůru a rychle se šířila tělem – a doopravdy to pomohlo. Bolí to jako čert, ukrutná bolest ťala do záchvatu strachu a Tom je zase zpátky v domě.

Zhluboka, trhaně se nadechl. Návrat do minulosti netrval víc než pár vteřin, ale je zpocený jak myš. Na vratkých nohou ušel několik kroků k barové skříňce a vytáhl láhev whisky. Myšlenkou na to, kolik prázdných láhví už stojí pod dřezem, se nezaobíral a důkladně si přihnul. Pak otočil vodovodním kohoutkem. Kiruna leží na sever od polárního kruhu a voda v potrubí pod domem je ledově studená. Lačně pil. Když odkládal skleničku, zdálo se mu, že znovu slyší telefon. Šel do obýváku a sebral mobil ze stolku.

Mattias Ceder, četl na displeji. Už zase. Mattias mu volal celý podzim. Tom mu to ani jednou nezvedl. Také teď hovor vymáčkl, vzal si telefon s sebou do kuchyně, kde si do odložené skleničky nalil whisky. Dvě vteřiny nato telefon zazvonil znovu. Podíval se. Zase Mattias Ceder, samozřejmě. Ten chlap byl vždycky hrozný umíněnec. Kdysi byli s Mattiasem nejlepší přátelé a spolubojovníci. V té době by bez váhání jeden za druhého položili život. Ale už je to dlouho. Od té doby se mnohé změnilo. Tom pozoroval telefon, dokud neutichl. Pípla příchozí zpráva.

Mohl bys jednou sakra odpovědět?

Pořádně si lokl, dolil si a otáčel skleničkou v ruce.

S Mattiasem už hodně let nemluvil. Když byli mladí, dokázali se spolu bavit o všem, ale jen do té doby, dokud ho Mattias nezradil.

Tom se zadíval do dřezu plného hrnků, talířů a příborů, které nebyl schopný dát do myčky. Paní, co mu uklízí, má přijít zítra, a tak to nechá být, i když nikdy nebýval ten typ, co za sebe nechává svůj bordel uklízet druhé.

Vzal si skleničku, láhev a telefon a vrátil se do obýváku. PTSS už dřív měl, protože je vojákem víceméně od svých osmnácti let. To člověk sakra dobře ví, co je posttraumatický stresový syndrom. Bojoval, viděl umírat kamarády, utrpěl zranění. Zanechalo to v něm stopy, a tak strach a znovuprožívání událostí – po obzvlášť těžkých zážitcích – už zná z dřívějška. Ale nikdy to nebylo takové jako teď. Vzpomínky přicházejí jako ze vzduchoprázdna. Může je vyvolat nečekaný zvuk, světlo, téměř cokoli a najednou ja zase tam, zpátky v zajetí. Je to naprosto mimo jeho kontrolu. Kdyby se věci měly jinak, možná by si dokázal představit, že se s tím Mattiasovi svěří. Mattias je taky voják a také zažil mnoho vypjatých situací. Ví, jaké to může být. Zná věci, které civilisté nikdy nepochopí.

Vyprázdnil skleničku. Trochu se mu zatočila hlava. Vzal do ruky telefon a napsal Mattiasovi:

Jdi do prdele.

Vlastně mu udělalo dobře, že to poslal. Civěl na displej, jestli nedostane odpověď, ale nic nepřišlo. Jestli Mattias znovu zavolá, možná to vezme, rozhodl se. Teď je opilý, cítí to, ví, že má zamlžený úsudek a že by vůbec nikomu neměl volat. Když je mu takhle, tak ne. Přesto jedno číslo vytočil. Ne Mattiasovo. Někoho jiného. Dopadl na gauč a poslouchal vyzvánění.

„Haló?“ ozvala se Ellinor.

„Ahoj, to jsem já,“ zahuhlal.

„Tome.“ Zněla smutně, když vyslovila jeho jméno.

„Chtěl jsem jen slyšet tvůj hlas.“ Snažil se mluvit co nejnormálněji.

„Už s tím musíš přestat. Jenom sám sebe trápíš. Neměl bys mi volat.“

„Já vím.“ Měl by se osprchovat. Oholit. Vzchopit se. Nevolat své ex týden co týden. „Ale chybíš mi.“

„Musím to položit.“ V pozadí byly slyšet slabé zvuky.

„Je tam on?“

„Ahoj Tome. Opatruj se.“ Zavěsila.

Hleděl upřeně před sebe. Byla pochopitelně chyba volat Ellinor, to věděl předem. Ale jak bez ní dokáže jít dál? To mu doopravdy nejde na rozum. Veškerý jeho vojenský výcvik spočíval právě v tom. Přinutit sám sebe dokázat nemožné. Přinutit tělo pokračovat, přestože by to ze všeho nejradši vzdalo, přestože výhledy jsou beznadějné a ztráty zničující. Jde o to, nemyslet na nic jiného než na to, co je jeho momentálním úkolem.

Lehl si s hlavou opřenou o podpěrku a civěl do stropu. Začaly ho znovu zaplavovat vzpomínky na zajetí. Když ho věznili, držel se jen díky tomu, že myslel na Ellinor. Pomáhaly mu vzpomínky na její úsměv a touha být zase s ní.

Bylo na hlavu jí volat. Je namol a nedokáže myslet jasně. Ale přijít sem, daleko na sever, bylo správné. Ellinor bydlí v Kiruně a on jí chce být nablízku. Udělá všechno pro to, aby ji dostal zpátky. Všechno.

3.

V Kiruně je opravdu hrozná zima, pomyslela si Ambra, když šla z letadla do letištní budovy. Vítr z ní rval bundu a ona napůl běžela za spolupasažéry. Polární kruh překročili dávno předtím, než přistáli, a tady nahoře slunce zapadlo desátého prosince a na obzor se nevrátí dřív než v lednu. Teď, uprostřed dne, je zatím příšeří, ale tma padne za pár hodin.

Měla s sebou jen příruční zavazadlo, a tak rychle prošla příletovou halou a východem ven k letištnímu autobusu. Nepříjemný pocit narůstá každým krokem. Kolem jsou metrové hradby sněhu a sníh leží i na chodníku, takže jí v příliš tenkých kozačkách podkluzují nohy. Za plotem z ostnatého drátu vyjí psi zapřažení do saní. Když nastoupila do autobusu, ještě pořád se třásla zimou, koupila si lístek do Kiruny a sedla si k oknu. Sníh, sníh, sníh. Nelibý pocit je skoro fyzický. Autobus nastartoval.

Když do Kiruny přijela poprvé, bylo jí deset let. Tehdy to taky bylo několik dní před Vánocemi, možná proto jí to teď připadá tak těžké. Vybavila si vystresovanou sociální pracovnici s kudrnatými světlými vlasy a těkavým pohledem, která jí řekla, že u rodiny, u které dočasně bydlela, už nemůže být. Ambra si pamatuje, jak tam seděla se svým medvídkem v náruči. Věděla, že na plyšáky už vlastně byla moc velká, ale byl její jistota.

„Jak se jmenuje tvůj medvídek?“ zeptala se sociální pracovnice takovým tím strojeným hlasem, jaký dospělí vždycky mívají.

„Prostě Medvídek,“ zašeptala.

„Pojedete s Medvídkem k jiné rodině. Pojedete sami autobusem, ale už jsi velká, Ambro, půjde to výborně. Bude to takové dobrodružství.“

Ambra nastoupila s Medvídkem a svojí malou krabicí po mamince a tatínkovi do autobusu.

„Přijdou ti naproti?“ zeptal se řidič. Ambra přikývla, neodvážila se přiznat, že neví.

Řidič byl hodný, nabídl jí svíravě pálivé tablety na bolení v krku a celou cestu si s ní povídal. Ale když dorazili na místo, zmocnil se jí strach. Nikdy dřív neviděla tolik sněhu. Přestože si už vzala všechno svoje teplé oblečení, byla jí zima. Držela se blízko řidiče, když pomáhal ostatním cestujícím vytáhnout kufry a tašky ze zavazadlového prostoru. Co když jí nikdo nepřijde naproti? Co by pak dělala?

„Ty jsi to dítě bez rodičů?“ uslyšela za sebou chladný hlas.

Ještě než se otočila, věděla, že to nebude dobré.

„Tady jsi měla vystoupit?“

Ambra sebou trhla a vrátila se do přítomnosti.

Vstala, popadla tašku a spěšně vystoupila z autobusu. Brodila se sněhem a šťastně se dostala k hotelu Scandic Ferrum, aniž se svalila do závěje. Když vešla do tepla, sklepala ze sebe sníh. Uvítala ji mladá recepční, Ambra se zapsala a výtahem vyjela do svého pokoje v prvním patře. Uvnitř byla strašná zima, vytáhla proto z tašky fleecovu mikinu, popadla počítač a sjela zase zpátky dolů do recepce.

„V mém pokoji je velká zima,“ oznámila.

„Měli jsme problém s topením,“ vysvětlila recepční přívětivě. „Pracujeme na tom, bohužel vám nemohu nabídnout jiný pokoj.“

Ambra se rozhodla, že bude pracovat v hotelové restauraci, sedla si ke stolu a otevřela počítač. Restaurace byla plná lidí, kteří přišli na oběd, nejspíš úplně normálních lidí, a přesto se jí sevřel žaludek. Putovala pohledem po místnosti, znova a znova, a nespouštěla oči ze vchodu v obavě, že se setká s někým ze své minulosti, jakkoli nepravděpodobné to bylo.

Jmenovali se se Esaias a Rakel Sventinovi, ti, kdo se stali jejími novými náhradními rodiči. Esaias byl vysoký a přísný. Rakel bledá, mlčenlivá, s vlasy zapletenými do tlustého copu, který jí sahal až skoro k pasu. Měli pět synů, čtyři starší, z Esaiasova prvního manželství, a jednoho společného, který byl o rok starší než Ambra. Esaias byl velitelem rodiny.

„Sedni si dozadu,“ poručil jí. Ukázal na staré auto a Ambra nastoupila; stejně neměla na vybranou. Esaias Sventin se natáhl, vzal jí z náruče Medvídka, hodil ho do koše a zabouchl dveře.

Někomu upadl podnos a Ambra se s trhnutím vrátila zpátky do restaurace. Rozhlédla se kolem, srdce jí tlouklo a zachvěla se, když vešel vysoký hubený muž. Zachvátila ji nechuť, skoro strach, než jí došlo, že to není Esaias, ale jen někdo, kdo se mu mlhavě podobá. Ale její tělo si pamatuje.

Napila se kávy a položila ruku na telefon. Jsem dospělá, opakovala si. Je to její mantra. Bezprizorní děti dopadají každou vteřinu všude na světě špatně. Příliš mnoho jich má mnohem horší život, než jaký musela vystát ona. Kdyby jen mohla odjet z Kiruny, všechno by zase bylo v pořádku.

Monitor zablikal. Zprávy přicházejí nepřetržitě celý den. Přelétla ty nejposlednější, sdílela jeden odkaz na Twitteru a vložila fotografii na Instagram. Pracuje jako reportérka moderní doby, taková, o kterých se mluví na všech redakčních schůzích a při každé reorganizaci – novinář, který má vyjít „mezi čtenáře“. Mnozí z kolegů reptají, někteří si připadají příliš dobří na to, aby psali na sociální sítě, ale jí to dokonale vyhovuje a její pozice v rámci sociálních sítí je nejspíš jedním z důvodů, proč ji ještě nevyhodili. A tak se činí, aby na sebe upozornila digitálně.

„Nejste náhodou Ambra Vinterová?“

Podívala se na muže, který ji oslovil. Mladý, štíhlý a neskutečně pohledný. Rozumné zimní oblečení a pořádné boty. Přes jedno rameno na širokém pásu zavěšený velký fotoaparát Nikon, na druhém rameni taška s objektivem.

„Vy jste ten fotograf,“ zkonstatovala.

„Tareq Tahir,“ potvrdil jí. Potřásli si rukama a Tareq si sedl naproti ní. Ambra si ho po očku prohlížela, když na stůl odkládal foťák. Je mu dvacet, možná dvacet jedna. Mnozí fotografové jsou mladí, ti nejlepší v branži začínají brzo. Tareq má husté řasy a tmavě hnědé oči. Hezky tvarovaná, smyslná ústa. Citlivé, schopné prsty, které si pohrávají s nikonem.

Tareq se rozzářil bělostným úsměvem na servírku, která přispěchala k jejich stolu, aby se ho zeptala, jestli si něco dá. Ambra si pro svůj oběd i oba šálky kávy musela dojít k pokladně sama. Ani jedna servírka se o její objednávku nestarala. Jenže Ambra taky nevypadá jako hvězda z nějaké chlapecké popové skupiny.

„Tak co, jak to jde?“ zeptal se Tareq, když servírka odkvapila. „Nemůžete ji zastihnout?“

Ambra znepokojeně zavrtěla hlavou. Narazila na problém. S Elsou Svenssonovou mluvila včera. Dvaadevadesátiletá žena měla nečekaně jasný a svěží hlas a zdálo se, že si povídá víc než ráda. Řekla, že se na setkání těší. Když ale Ambra vystoupila z letadla, dostala zprávu, že Elsa chce schůzku odložit.

„Volala jsem jí několikrát, ale nebere to.“

„Co tedy chcete dělat?“

Ambra měla Elsinu adresu a uvažovala, že za ní prostě pojede, ale to by mohlo mít opačný efekt. Lidi jsou v tomhle ohledu složití. Ne všem se líbí, když se u jejich domu zjeví novináři a ptají se, jestli smějí jít dál. A vlastně ani neví, jestli je Elsa vůbec doma. Možná se stará paní spakovala a opustila Kirunu. Tohle se stává. Lidi, co slíbili, že poskytnou rozhovor, si to někdy na poslední chvíli rozmyslí. Na to samozřejmě mají právo, což nemění nic tom, že to je značně frustrující.

„Znáte ji?“ tázala se.

Tareq se zatvářil pobaveně. „Myslíte, že se v Kiruně všichni znají? Tak malá zase není.“

Takhle to nemyslela, byl to jen zoufalý dotaz ve snaze nějakým způsobem vyřešit, že jí chybí objekt rozhovoru.

Vždyť dobře ví, jak to v Kiruně funguje. Pochopitelně že se všichni navzájem neznají. Pravda je taková, že všichni mají nesmírnou schopnost nechat druhé, aby se starali sami o sebe. Může se například stát, že dítě z pěstounské rodiny přijde do školy s modřinami, zanedbaným zánětem ucha a zlomeninami a nezdá se, že by si toho někdo všiml. I když v tom je samozřejmě nespravedlivá. Není to tak jenom v Kiruně, ale skoro všude, jelikož žijeme v hnusném světě.

Poškrábala se nahoře na čele. Čepice ji kouše, ale je tak hrozná zima, že si ji nechala na hlavě.

„Jste odsud?“ zeptala se Tareqa, i když odpověď už tušila, nemluvil v podstatě žádným dialektem.

„Ne, narodil jsem se a vyrůstal ve Stockholmu. Přestěhoval jsem se sem s maminkou, když jsem skončil gymnázium. Seznámila se s jedním chlápkem z Kiruny a zamilovala se do něj i do zdejšího kraje. Jsem tu jen na návštěvě, po Novém roce se vracím do Stockholmu. Začínám fotografickou školu.“

„Ale vždyť už pracujete pro Aftonbladet, ne?“

„Měl jsem štěstí a dostal jsem u nich nějakou práci.“

Tlumočila si to tak, že je Tareq hodně dobrý. Vypadá, jako že má původ někde na Blízkém východě. Možná v Iráku, odhadovala. Jestli jsou jeho rodiče přistěhovalci, nejspíš neměl žádné kontakty, které by mu pomohly do branže proniknout. Dostat práci fotografa v celostátních novinách se tudíž jeví jako téměř nemožný kousek, a přece se mu to podařilo.

„Nedělal jste něco pro redakci zábavy?“ vzpomněla si, že Grace něco takového zmiňovala. „Jak se vám tam líbilo?“ použila co nejneutrálnější tón. Podle ní je rubrika Zábava pořádný odpad. Člověk reportuje o společenských událostech smetánky, a zaujímá tak pozici na okraji novinářského řemesla. Nesmí být kritický a všichni s ním zacházejí jako s podřadnou bytostí – slavné osobnosti i nadřízení. Je to hrůza. Pokud ovšem člověk v honu na hvězdy televizních reality show a ve střežení instagramového konta neshledává potěšení.

Tareq prsty hladil lesklé linie fotoaparátu. Krátké čisté nehty, černé chloupky, mužné ruce. A ten jeho mírný, zdvořilý tón. Je neskutečně sympatický. A atraktivní.

„Vy jste tam dřív byla taky, ne?“ nadhodil.

„Ano,“ odpověděla a nemínila to dál rozmazávat. Byly to její nejhorší reportérské roky. Nezbývá než doufat, že už nikdy nebude muset v křoví číhat na to, až nějaká nevěrná star opustí byt svého milence nebo milenky.

„Blbý, co?“ zasmál se s empatickým výrazem v krásných očích. „Já jsem s tím žádný problém neměl. Ale asi bych to nechtěl dělat dlouho.“

Krásný, sympatický a diplomatický. Tareq to dotáhne daleko. Ambra náhle pocítila nevhodné nutkání sundat čepici a načechrat si vlasy.

Servírka se vrátila s Tareqovou objednávkou. Uchopil orosenou skleničku s pomerančovou limonádou.

„Na Fantě ujíždím,“ vysvětlil a usmál se na servírku, která vypadala, jako že s ním chce okamžitě založit rodinu.

Když očividně nerada odešla, podívala se Ambra asi tak podesáté na telefon. Zmocnil se jí neklid. Když to vezme čistě přízemně, vyhodí za ni tady v té dálavě peníze, pokud nevyprodukuje žádný text. V hlavě už začala pátrat po alternativních variantách. Možná by mohla napsat něco o sněhu. Nebo o tom, jak stěhovali celé město.

Tareq dopil limonádu a odložil skleničku. Vstal a přehodil si přes rameno foťák a tašku s objektivem. „Chtěl jsem se s vámi jen pozdravit. Nebude vám vadit, když se půjdu projít ven? Mám spoustu věcí, které si můžu zařídit, když teď čekáme. Jakmile budete něco vědět, pošlete mi zprávu.“

Ambra přikývla, dívala se, jak mizí dlouhými, rychlými kroky, a znovu se rozhlédla po restauraci. Scandic Ferrum se nachází v centru města a zdá se, že funguje jako určitý dopravní uzel. U jednoho stolu se choulí zimou obchodníci a obchodnice v příliš tenkých oblecích a kostýmcích. U jiného krmí maminky v praktickém zimním oblečení potomky přesnídávkou a ovocem. U objednávacího pultu postává skupina hasičů.

Chvíli je pozorovala, než se zase koukla na telefon. Otevřela poslední esemesku, kterou psala své nadřízené, a netrpělivě čekala, jestli nevyskočí bublina s tečkami naznačující, že odpověď je na cestě. Chtěla vědět, co má dělat, pokud se Elsa Svenssonová neobjeví.

Nic

Místo toho klikla na Instagram a přemýšlela, jestli nemá zavolat Jill, ale vtom jí telefon v ruce zasvítil a zavibroval. Konečně se Grace ozvala:

Víš něco nového?

Ambra odpověděla rychlými, navyklými pohyby prstů.

Ne. Mám čekat?

Skoro doufala, že ji Grace povolá zpátky. Ale nevyšlo to.

Ano, počkej. Objevil se Tareq?

Jo.

Grace konverzaci ukončila:

Informuj mě.

Ambra odložila telefon. Frustrovaně ťukala prsty do stolu. Kromě toho vypila moc kafe a cítila, jak je rozechvělá a je jí nevolno od žaludku. Znovu se podívala k pokladně. Hasiči už jsou pryč. Jeden muž si tam kupuje kávu. Má tlustou, rozepnutou bundu, kostkovanou, napůl rozepnutou košili a pod ní tričko.

Ambra přemýšlela, co bude v nejbližších chvílích dělat, a přitom si muže prohlížela. Na jeho zjevu je něco, co nedokáže nikam zařadit. Stojí tam sám, mlčenlivý a velký jako skála. Široká ramena. Dlouhé vlasy a zarostlá tvář. Vypadá jako nepřizpůsobivec, vyložené norrlandské klišé, chybí mu jen skútr a flinta. Odvrátila se, s machistickými typy měla vždycky problém.

Muž s hrnkem kafe zamířil k jejímu stolu a Ambra mu věnovala ještě jeden rychlý pohled. Na tričku pod košilí četla: FBI. Přimhouřila oči, aby rozluštila text pod tím. Malými písmeny tam stálo Female Body Inspector. Fuj, to je nevkus. Zhnuseně se ušklíbla a neodpustila si utrousit „Hezký tričko“, právě když procházel kolem.

„Co?“ Muž se zastavil. Jeho hlas byl dutý a chraplavý a hleděl na ni, jako by se vynořila ze vzduchoprázdna. Jako by byl zahloubaný do vlastních myšlenek a vůbec si nevšiml, že se ocitl mezi lidmi.

V nejčernějších očích, jaké kdy nejspíš viděla, nebyl ani náznak smyslu pro humor. Všechny její varovné signály se spustily. Ten muž ji děsil.

„Říkala jste něco mně?“ Jeho černé oči jsou podlité krví a vousy působí zanedbaně. A to tričko se šovinistickým nápisem. Má ho z legrace, to jí je jasné, ale napsala už spoustu článků o obchodu s lidmi, o dětské prostituci a vraždách ze cti. O mladých ženách, se kterými je nakládáno jako s objektem, nebo ještě hůř. O úplně obyčejných mužích, kteří čistě ze žárlivosti zabili svoje dívky či manželky jen proto, že se domnívali, že jim dotyčné a jejich těla patří. To tričko je odpudivé, i kdyby bylo míněno jen jako žert.

Měla by se omluvit, mlčet, ignorovat ho. „Nejste vtipnej, jestli jste si to myslel,“ prohlásila místo toho. To je hrozný chlap.

Muž strnul a Ambra se narovnala. Prosím tě, v klidu, Ambro. Ten člověk vypadá smrtelně nebezpečně. Nepřestával na ni zírat, jako by nepochopil, co řekla. Zachvěla se. Ten jeho pohled. Zdálo se, že chce něco odpovědět, ale jen zavrtěl hlavou a šel dál.

Ambra se zase zády opřela o židli. Krev v žilách se nanovo rozproudila. Neodvažovala se otočit a podívat se za ním. V jeho očích, v držení těla je něco, co jí říká, že tohohle muže není radno provokovat. Zježily se jí chloupky na krku, vytušila, že si sedl někde vzadu za ní. Fuj, jak tohle město nenávidí!

4.

Tom pošilhával po zádech ženy, která na něj vyjela. Byl tak zahloubaný v myšlenkách, že neslyšel, co říkala, zaznamenal jen to, že je rozzlobená. Sedl si tak, aby ji mohl pozorovat šikmo zezadu, a zároveň zády ke zdi, s nejlepším možným výhledem na lokál. Pohledem rychle přelétl restauraci a pak se znovu podíval na ženu. To málo, co z ní bylo mezi množstvím oblečení, zpod šály a čepice, vidět, bylo pár tmavých loken. Když se na něj obořila, automaticky zaznamenal bledou pleť, tmavé obočí a svítivě zelené oči.

Není odsud, je to vidět na oblečení i na tom, jak se chová. A na něčem trochu hůř definovatelném, co vychází z jejího držení těla a pohybů. Obyvatelé Kiruny zřídkakdy pospíchají, pohybují se v úplně jiném tempu, které postrádá onu agresivní hektičnost. Je to holka z velkoměsta, tím si je skoro jistý, ťuká do počítače a celou dobu pokukuje po telefonu. Občas očima přeskenuje místnost a přitom rychle usrkne kafe. Všechno, co dělá, je rychlé, jako by ji obklopovala energie stresu.

Tom se taky napil. Tady ve Ferrum mají dobré kafe a líbí se mu, že je restaurace dost velká. Od doby, co byl v zajetí, mu stísněné prostory dělají problém. Hotel je ústřední kirunské setkávací místo. Přes den se sem chodí na oběd a na kávu, večer posedět do baru; dřív nebo později sem dorazí v podstatě každý obyvatel města.

Zase se rozhlédl. Ať je kdekoli, úplně automaticky pozoruje okolí. Zaznamenává, kdo na někoho čeká a kdo by mohl představovat hrozbu. Dělá to, aniž o tom přemýšlí. Čte tváře, jestli v nich neuvidí záměr škodit, a prohlíží ruce, jestli nedrží zbraň. Ženy stejně jako muže.

Je tu hodně lidí, takhle dva dny před Štědrým dnem. Ve všedních dnech tu probíhají konference, teď jsou tu z valné většiny turisté a dovolenkáři. Kiruna je v tomto ohledu populární. Lidé jezdí psím spřežením, vyhlížejí polární záři a lyžují. Nebo podnikají noční jízdy na skútru po zamrzlé řece Torne a pak si na ohni opékají buřty. Velcí výrobci automobilů sem posílají své lidi, aby otestovali nové modely v zimních podmínkách, a v okolí města bylo natočeno už hodně reklamních filmů. A kousek dál je samozřejmě taky vesmírná stanice Esrange. Táhne to sem jak švédské, tak zahraniční badatele. Ale ta tmavovlasá žena s jiskrnýma očima není ani testující řidička, ani vesmírná badatelka, tím si je jistý.

Celou dobu přitahuje jeho pohled, Tom neví proč. Ale byla tak nepřátelská a kousavá, že to jakoby protrhlo mlhu, ve které se nacházel, a teď tu ženu nějak nedokáže pustit. Podle jejích zad soudí, že buší do kláves. Není spisovatelka? To ne, spisovatelé snad nebývají tak zlostní. Naopak, většina spisovatelů, se kterými se setkal, se navenek moc neprojevuje. Povětšinou jen sedí a fantazírují. Vlastně by ho nemusela vůbec zajímat, ale jde o to, že mu hlava moc nebere, co ji tak rozzlobilo. Vypadalo to, že je to namířené přímo proti němu. Jako by jí osobně něco provedl. Ale na obličeje má pamatováka, takže ví, že se nikdy dřív nesetkali.

Viděl, jak se znovu dívá na telefon, a vtom ho napadlo: novinářka. Nikoli lokální reportérka, ale novinářka z některého velkého deníku. Všechno souhlasí. Ale co tady pohledává? Co tady může být tak důležitého, že reportér z hlavního města – je si téměř jistý, že přijela ze Stockholmu – cestuje pár dní před Vánocemi až sem?

I když možná má tady na severu příbuzné a chvilky volna mezi rodinnými návštěvami využívá k práci? Stockholmští novináři mají často kořeny v malých městech. To Tom ví, protože už v životě potkal hodně novinářů. Dělával pro ně kurzy bezpečnosti. V každém ohnisku konfliktu a na pomezích válečných území se to vždycky hemží reportéry, bláznivými lovci senzací. S mnohými z nich se chytil, protože novináři mají ve zvyku se vždycky s někým chytit. Dobíral si je kvůli jejich horlivému přesvědčení, že jsou ti jediní, kteří skutečně bojují za demokracii. Dělali s ním rozhovory a chybně citovali, co řekl. Viděl, jak se do kdekoho pouštějí, aby získali hodně čtenářů. Překrucovali fakta a pořádali hony na lidi. Ne, novináře nemá rád.

Sklopil pohled na desku stolu, dosud v něm dozníval záchvat z rána. Dnes má jeden z horších dnů. Nechápe, jak se to může tak měnit, není v tom vůbec žádná logika. Nikdy neví, kdy ho úzkost zachvátí, kdy pouhý zvuk vyvolá nepřiměřenou reakci. K jeho klidu moc nepřispívají děti, co pobíhají venku a odpalují petardy. Do silvestra zbývá víc než týden, pyrotechnika je zakázaná, a přesto to všude bouchá ostošest.

Před několika dny se reflexivně vrhl do závěje, když to explodovalo za ním. Srdce mu bušilo a měl tunelové vidění. Vzpamatoval se, teprve když si uvědomil, že se vrhl na dítě, aby ho svým tělem ochránil. Leželo pod ním a vedle stála jeho hysterická matka a bušila Toma do zad. Dítě strašně brečelo, žena křičela a on zamumlal něco na omluvu a uháněl pryč.

Novinářka se zvedla. Telefonovala a využila volné chvilky, aby se protáhla, napnula krk a zakroutila rameny. Zamračila se, jako by ji ty pohyby bolely. Má dlouhé nohy, ale jinak z jejího těla přes vrstvy oblečení nerozezná nic. Ne že by ji záměrně sledoval. Jenom si toho všiml. Celou dobu, co mluví do telefonu, střeží počítač jako jestřáb.

A pak se všechno změnilo.

Zapomněl na novinářku i všechno ostatní.

Protože do restaurace vešla ona a Tom skoro přestal dýchat.

Ellinor.

Panebože, doopravdy je to ona.

Šel sem proto, že jestliže sem dřív nebo později zavítají všichni, tak sem musí přijít i Ellinor? Upřímně řečeno, už neví. Mozek už mu nefunguje jako dřív. Někdy ho napadá, jestli se z něj nestává blázen. Ale v Kiruně je kvůli Ellinor a doufá, že ho přese všechno, co se stalo, stále potřebuje, že se jí po něm stýská stejně, jako se stýská jemu po ní.

Stála u pokladny a Tom sledoval její pohyby. Je plavovlasá a má rovná záda. Zdravá a veselá, sportovní typ, velmi ráda lyžuje a plave, miluje děti a zvířata – očividně celý svět. Kromě něj, Toma Lexingtona.

Objednala si a rozhlédla se po lokálu. Pohledem putovala po hostech restaurace.

Tom se ani nehnul.

A pak ho uviděla.

Zamrzla uprostřed pohybu. Tom na ni jen hleděl. Ellinor pohled opětovala. Všechny zvuky zmizely. Mezi nimi se vytvořil jakýsi koridor. Tom zadržel dech, neodvažoval se pohnout. Neodcházej, prosím, bylo jediné, co ho napadalo.

Pokud jde o Ellinor, dopustil se velké spousty chyb.

Jestli zůstane, bude to pro mě znamení. Neodcházej, prosím.

Dej mi ještě šanci.

Váhala.

Stale zadržoval dech a v hlavě se mu rojily vzpomínky.

S Ellinor Bergmanovou se seznámil v Kiruně, když mu bylo jedenadvacet. Jí bylo osmnáct, měla rozevláté vlasy a pusu, ze které téměř nemizel úsměv. Setkali se v jednom baru. Seděla u stolu s několika kamarády a Tom u jiného stolu se svými přáteli.

„Bydlíš tady?“ zeptal se, když se střetli u barového pultu.

„Bydlím. A ty?“

„Dělám důstojnickou školu a jsem tady na praxi u svého bývalého praporu.“

„Jsi myslivec?“

Tom přisvědčil. Možná čekal, že jí to bude imponovat. Většině dívek imponuje, když je někdo myslivec a důstojník.

„Můj táta je voják,“ vysvětlila.

„A co děláš ty?“

„Chodím na gymnázium. Dneska je mi osmnáct. Máme tady oslavu.“

„Směl bych tě tedy pozvat na narozeninový drink?“ zeptal se a připadal si opravdu světácky.

Směl ji pozvat.

Povídali si celý večer. Ellinor se lehce opila a trochu s ním flirtovala a Tom se snažil dělat totéž, ačkoli nikdy na flirtování nebyl.

Toho večera spolu nespali. Okamžitě vycítil, že Ellinor je víc než jen příležitostný flirt, a tak chtěl postupovat pomalu. Kromě toho bydlela dosud doma u rodičů. Následující týdny se jí dvořil. Zval ji do kina a na večeře. Brzo se zamiloval. Nebylo na tom vůbec nic divného, s Ellinor bylo velmi snadné se přátelit. Byla veselá a pozitivní, lehkomyslná a celkově taková radostná. Hodná, nekomplikovaná holka. A nadto hezká.

Poprvé spolu měli sex u ní doma, když rodiče někam odjeli. Nebyl nezkušený, a ani ona ne. Bylo to hezké a Tom věděl, že je Ta Pravá. Nebylo na ní nic komplikovaného. Když se musel učit, vystačila si bez problémů sama. Měla hodně přátel, spoustu aktivit a hýřila energií. Studie a praxe ho posílaly do různých částí země, ale do Kiruny jezdil, jak často mohl, aby s ní mohl být.

„Nechci žít celý život v Kiruně,“ prohlásila Ellinor, když ukončila gymnázium.

Políbil ji na špičku nosu. „A kde chceš bydlet?“

„Ve Stockholmu. S tebou.“

A tak když se Tom stal kapitánem, přestěhovali se do Stockholmu. Koupili byt a připadali si dospělí. Ellinor studovala na univerzitě a vedle toho občas chodila na brigády. Tom opravdu hodně pracoval. Někdy se celé týdny skoro ani neměli čas vidět.

Pochopitelně měli i propady, ale které páry nemají? Když spolu byli čtyři roky, koupili si zásnubní prstýnky.

„Cítím, že to tak má být, Tome,“ řekla, když jí prstýnek navlékal na prst. Bral to tak, že spolu budou navždycky.

Život odtikával. Ellinor začala pracovat jako učitelka v jedné škole v centru města, navštěvovala různé kurzy a doplňkové studium, změnila práci. Tom dřel jako kůň. Roky ubíhaly a až na to, že byl často na tajných operacích v zahraničí, byli jako každý jiný stabilní velkoměstský pár. Každopádně si to myslel.

Loni jednoho červnového dne stála Ellinor s hlavou opřenou o rám dveří do kuchyně, kterou právě nechali renovovat. Podívala se na něj a vzdychla. „Tome, musím s tebou mluvit.“

Nejdřív na významný tón jejího hlasu skoro nereagoval, byl myšlenkami jinde. Zvedl hlavu od ranních novin a zeptal se: „Nemohlo by to počkat? Mám toho teď v práci hodně.“

Zkřížila ruce na hrudi.

„Ty toho máš v práci vždycky hodně. Chci s tebou mluvit. Teď hned.“ Vypadalo to, jako že se k něčemu chystá, a Tom vytušil katastrofu. „Byla jsem s jiným mužem.“

Šok přišel jako rána. „S kým?“ tázal se a zaplavil ho pocit neskutečna.

„To nehraje roli.“

„Pro mě to hraje velkou roli. Je to vážný?“

„To, že jsem spala s někým jiným? Jo, nejspíš je to docela vážný.“

A pak se rozplakala. Tom měl podivný pocit vytěsněnosti. Opravdu měl hodně práce. Jeho firma Lodestar Security Group expandovala rekordní rychlostí, prováděli složité nákupy a jeden z jejich zákazníků v Bagdádu právě přišel o personál při jednom sebevražedném útoku. „Nevím, co mám říct,“ pokrčil bezmocně rameny.

„To nejsi naštvaný? Nic necítíš? Aspoň něco?“

„Miluju tě, Ellinor. Co mám říct víc?“

Zavrtěla hlavou. „Tak mlč. To ti jde přece jen nejlíp. Chci se rozejít, Tome, už to mezi námi nefunguje.“

„Ale co nefunguje? Řekni mi to. Prosím. Udělám, co budeš chtít.“

„Teď už je to jedno.“

Nechápal, jak k tomu došlo. Pro něj to byla opravdu rána z čistého nebe. Pořád mu to připadalo neskutečné. „Vím, že moc pracuju.“

„Není to jen tohle. Už jsem se rozhodla.“

„Prosím tě, Ellinor. Můžeš s tím snad počkat, můžeme o tom přece mluvit?“

„Nevím, jestli by to k něčemu bylo.“

Zazvonil mu telefon. Bylo to z Iráku. „Tohle musím vzít,“ pravil automaticky.

Podívala se na něj, ale nic neřekla a nechala ho jít.

Dva dny pracoval jako stroj. Ellinor mu poslala zprávu, že pojede k rodičům a bude přemýšlet. Její rodiče ho měli rádi a on měl rád je a usoudil, že je to dobrý nápad. Třeba jí domluví. Ale ve skutečnosti pak uplynulo několik měsíců, aniž spolu mluvili. Jednal by jinak, kdyby věděl, co se stane?

Den nato Tomovi volal jeho přítel David a na základě toho telefonátu Tom odcestoval do Čadu, vedl ozbrojenou operaci, havaroval v poušti s vrtulníkem a dostal se do zajetí. Doma si mysleli, že je po smrti. Cesta, která měla trvat několik dní a měla je vyvést z krize, všechno změnila. Do Švédska se vrátil po čtyřech měsících, až v říjnu. To už Ellinor pronajala jejich byt, odstěhovala se zpátky do Kiruny a odpoutala se.

Takovej pitomej výraz.

Odpoutat se.

Od toho dne v červnu se neviděli, uvědomuje si teď, když se na sebe nepřestávají dívat přes rozlehlou hotelovou restauraci.

Zavolal jí hned, jakmile byl na svobodě a zpátky doma ve Švédsku. Byla ráda, že je naživu. Ale nepřál si, aby ho navštívila v nemocnici, a pak už za ním dolů do Stockholmu vůbec nepřijela, řekla, že bude lepší, když se neuvidí.

Teď si vzala z pultu hrnek a pomalu, skoro váhavě zamířila k němu. Sotva se odvažoval dýchat. Ellinor vypadala úplně stejně. To přece musí něco znamenat, že je tady, že kráčí k jeho stolu, že se spolu konečně vidí.

Kdyby mu dala ještě jednu jedinou šanci, napravil by, co pokazil, stal by se mužem, kterého Ellinor chce, kterého si zaslouží. Zase ji vidět...

Přišla ke stolu, naklonila hlavu na stranu, prohlížela si jeho hruď a pronesla: „Ale co to tričko, Tome. To jsem si o tobě doopravdy nemyslela.“ Vytáhla obočí a on nejdřív vůbec nic nechápal. Pak mu to došlo a pohlédl dolů. Zdálo se, že má kostkovanou košili, ale nepamatuje si, že by si ji oblékal. A černé tričko, které popadl, aniž se na něj vůbec podíval. Vzhůru nohama četl bílý text na tričku, které měl za jedno ze svých běžných černých triček. FBI velkými písmeny. Female Body Inspector pod tím.

Aha. Tak tím se mnohé vysvětluje. Jak Ellinořin zaražený výraz, tak nevraživá reakce novinářky předtím. Rychle zašilhal k jejímu stolu, ale vypadalo to, že je zahloubaná do svého notebooku.

„To není moje,“ vysvětlil, i když o tričkách by mluvit neměli. „Paní, co mi chodí uklízet a prát, má syna. Musí být jeho. Asi prala prádlo pohromadě.“

Ellinor si ho zkoumavě prohlížela.

„Vypadáš unaveně,“ podotkla nakonec. Stále ještě stála. Přál si, aby si sedla a pila svůj čaj naproti němu, jak to dělávala dřív, a aby řekla, že si to rozmyslela, že se vůbec neodpoutala.

Ale zůstala stát a nepřestávala ho zkoumat. „A zhubl jsi,“ dodala.

Přejel si rukou po čele. „Nic mi není,“ zalhal.

„Moc piješ,“ pokračovala

Zatvářil se tázavě. Jak to může vědět?

Znovu se usmála. Milý úsměv, který měl jako vyrytý pod čelní kostí, když s ním jeho věznitelé dělali věci, které se nedaly vydržet. „Tady v tajnosti nic neudržíš,“ pokrčila omluvně rameny. „Jedna prodavačka ze Systembolagetu chodí na můj čtenářský kroužek. Potkali jste se tam. Říkala, že sis kupoval spoustu pití, a ne jednou. Dřív jsi přece problém s alkoholem neměl?“

„Ne,“ potvrdil. Ale to bylo samozřejmě předtím, než ho celé měsíce den co den bili strážci, kteří nenáviděli jeho i všechno, co reprezentoval. Když se vrátil domů, předepisovali mu různé prášky, ale pokud jde o psychofarmaka, má Tom svoji hranici. Místo nich si naordinoval vlastní medicínu. Ohromně inteligentní.

„Musíš mi přestat volat,“ pronesla potichu.

Je trapné, že byl zredukován na někoho, kdo v opilosti volá svojí ex. Ale v tom je právě ten problém. Nepovažuje ji za svoji ex.

„Co na něm vidíš?“ Ta slova přišla zničehonic a hned jich litoval.

Svěsila ramena. „Tome...“

„Promiň. Nemohla by sis na chvíli sednout?“

Rozhlédla se, usedla na židli a hrnek s čajem postavila na stůl.

„Je mi to líto, vím, že je moje chyba, že ti je takhle.“

„Není to tvoje chyba.“ Každopádně ne jenom tvoje.

„Ty víš, co mám na mysli.“ Foukala do čaje.

„Rozešla ses se mnou ještě předtím, než jsem odjel. Nemohla jsi vědět, co se stane.“

„Myslela jsem, že už nežiješ. To nám oznámili.“

„Takže ses přestěhovala zpátky sem.“

„Ano.“

„Jak dlouho jsi s ním už byla, než jsi mi to řekla?“ Dny? Týdny? Měsíce? Tom nemá tušení. Chce to vůbec vědět? Rozešla se s ním, on odjel, a zatímco se v Čadu potácel na pokraji smrti, vybudovala si nový život.

Ellinor přejížděla prstem po okraji hrnku. „Záleží na tom?“

„Nejspíš ne.“

„Je mi to líto. Zranit tě bylo to poslední, co jsem chtěla. A bylo příšerný se dozvědět, že jsi umřel. Zvlášť po tom, co...,“ odmlčela se a upřeně hleděla do hrnku.

„Po tom, cos mi zlomila srdce?“ Snažil se, aby to znělo žertovně, ale měl podezření, že snaha nebyla moc úspěšná.

Ellinor se zatvářila ztrápeně. „Promiň. To jsem nikdy nechtěla. Ale mezi námi to bylo špatný už dlouho. S tím musíš souhlasit.“

Tom s tím nesouhlasil vůbec. Myslel, že je to mezi nimi dobré, bylo to pro něj jako blesk z čistého nebe. Že byla nespokojená. „Doopravdy jsi s ním šťastná?“ Připadalo mu to naprosto nemožné. Jak může být šťastná s někým jiným?

„Ano, jsem. Jsem šťastná. S Nilasem.“

Nilas. Co to je za pitomý jméno?

„Opravdu nevypadáš moc dobře. Neměl by sis s někým promluvit?“

„Mluvil jsem s někým. S psycholožkou.“

Obličej se jí rozsvítil. „Výborně. To ráda slyším.“

Ušklíbl se. Nemá psychology rád.

*

Zhroutil se pár dní poté, co nastoupil zpátky do práce. Hned po návratu do Švédska ho hospitalizovali. Byl podvyživený a trpěl nejrůznějšími druhy infekcí. Den nato, co ho pustili z nemocnice, jel do práce. Pracovat bylo to jediné, co chtěl. Pršelo a listí bylo žluté. První dny šly dobře. Ale třetí den seděl na schůzi. V Pákistánu byl unesen švédský obchodník. Diskutovali, zda se ujmou úkolu a pokusí se ho osvobodit. Nebylo to nic neobvyklého. Takové dotazy přicházejí pořád a náležejí do jejich odborné způsobilosti. Mluvili o zbraních a různých strategiích, když se mu najednou udělalo hrozně zle. Nejdřív si myslel, že má akutní žaludeční nevolnost, že snědl něco špatného. Pak se roztřásl.

Nikdy nic podobného nezažil.

Zároveň se začal potit a napadlo ho, že by byla zpropadená ironie, kdyby teď měl umřít na infarkt, když toho tolik přežil.

„Tome?“ oslovil ho znepokojený kolega.

Znělo to, jako by zvuk procházel vodou.

Pak si pamatuje už jen fragmenty hlasitých hlasů, telefonní hovor a zběsilou jízdu sanitkou do nemocnice. Vystresovaný lékař mu udělal EKG, odebral krev a poslechl si jeho dech.

„Je to panický záchvat, nic nebezpečného,“ oznámil mu nakonec a odkvapil jinam, nejspíš za někým skutečně nemocným.

Jelikož Lodestar má nekřesťansky drahé soukromé zdravotní pojištění, trval personální ředitel na tom, aby Tom chodil na kontroly k psychologovi.

„Akutní stresová reakce, panický záchvat a pravděpodobně nediagnostikovaný posttraumatický stresový syndrom,“ shrnula to psycholožka a dívala se na něj zpoza brýlí s kovovými obroučkami.

„Nic horšího?“ zasmál se nuceně.

„Je to docela vážné, řekla bych.“

„Ale to přejde, ne?“

Pořád se na něj dívala. „To záleží...“

„Na čem?“ chtěl vědět.

„Na vás samotném.“ Typičtí psychologové.

„A co mám dělat?“

Něco si poznamenala do bloku. „Co chcete?“ zeptala se. Bylo to, jako by neuměla dávat rady.

„Chci se vyléčit, myslel jsem, že je to jasné.“

„Samozřejmě. Ale co myslíte, že máte dělat, aby vám bylo lépe? Co chcete vy?“

Byl na drahém sezení u psychologa a přitom věděl, že jediné, co chce, je pokusit se získat zpátky Ellinor.

Týden nato si vzal volno z práce, ze Stockholmu, od všeho, a vydal se do Kiruny. Ale Ellinor byla neústupná. Nechtěla se s ním setkat, neviděla v tom smysl. I když teď je tady. To přece musí být znamení. Možná je to všechno jen opožděná krize třicátníků. Nebo nějaká jiná krize, vždyť spolu byli tak dlouho, každopádně ji z ničeho neviní.

„Chybíš mi.“

Ellinor zrychlila pohyb lžičkou. „Tome...“ Dívala se jinam, kousala se do rtu.

„Nemůžeš mi dát ještě jednu šanci?“ žadonil. Kdyby Ellinor znova získal, všechno by bylo dobré. Tím si byl naprosto jistý.

„Už musím jít.“ Vstala a rukou sevřela kabelku. Díval se na její prsty. Prstýnek sundala. Pochopitelně. Všimla si jeho pohledu. „Když přišla zpráva o tvé smrti, musela jsem probrat tvoje věci. Naše věci. Tvůj prsten jsem poslala tvé mamince. Bylo to pro ni samozřejmě strašné, věřit, že jsi umřel. Chceš zpátky můj prsten? Zaplatils ho.“

„Ne, ten je tvůj,“ odmítl přidušeně.

Vypadá, že váhá, jako by nevěděla, jak se rozloučit. Neodcházej, chce jí říct. Zůstaň. Neopouštěj mě.

„Buď na sebe opatrný,“ pronesla na rozloučenou.

Díval se, jak odchází. Zůstal sedět a všechna energie, kterou, jak si myslel, dnes přece jen nashromáždil, z něj vyprchala.

Co si počne?

Nenápadně pohlédl ke stolu, kde předtím seděla novinářka, ale zatímco mluvil s Ellinor, zmizela. Počítač byl pryč. Zůstal po ní jen bílý hrnek se slabou stopou po rtěnce.

5.

Ambra podupávala, aby jí nebyla zima, dívala se do výlohy a přitom přemýšlela. Má zavolat Grace a říct jí, že to s touhle prací jde do háje? Ale Grace teď má v terénu určitě deset jiných reportérů. Hodinu co hodinu přísun stovek domácích i zahraničních zpráv k přečtení. Jeden jediný reportér za polárním kruhem, který nemůže sehnat málo významný objekt rozhovoru, není zas až tak důležitý.

Ambra touží vrátit se do Stockholmu a do redakce. Chce být tam, kde se něco děje, miluje ruch a atmosféru novin a nenávidí tohle pitomý město. Co když se právě v tomto okamžiku děje něco velkého, co jí uteče jen proto, že je tady?

Bývaly doby, ještě před pár lety, kdy směla dělat důležité reportáže a psát věci, které mění svět. To bylo předtím, než dostali nového šéfredaktora. Pak se všechno zvrtlo, ona a Dan Persson si vůbec nesedli. Jen když na to pomyslí, rozbolí ji břicho. Nic jiného než pracovat v Aftonbladetu totiž nechce, tak jednoduché to je. Ví, že na mnohé působí sebevědomě, ale ve skutečnosti je to spíš naopak. Nechce přijít o svoji práci. Nemůže. Protože kdyby nemohla být reportérkou, nevěděla by vlastně, co má dělat.

Šla dál a dýchala si do rukavic, aby si zahřála ruce. Míjela obchod pro turisty. Uvnitř se to jimi hemží, nabízejí se tam projížďky na skútru, výlety za polární září, jízda se psím spřežením a rybolov na ledu. Zastavila se. Výloha je plná sámských vánočních ozdob, suvenýrů a huňatých čepic. Balíčky s červenými mašlemi navozují vánoční atmosféru. Ulpěla pohledem na chlupatých chráničích na uši. Je to ten nejnemotornější módní doplněk na světě, ale když byla malá, tolik si je přála, že skoro nemyslela na nic jiného. Samozřejmě že žádné nedostala. K Vánocům nedostávala vůbec žádné dárky.

Odvrátila se, slíbila si přece, že se o Vánoce nebude starat – je to jen pár dní, které je nutné přečkat. A přesto je čím dál skleslejší, čím víc se ten zpropadený svátek blíží. Po ulici jde asi desetiletá holčička s pánem, pravděpodobně tatínkem. Povídají si a on ji drží pevně za ruku, poslouchá, co říká, přikyvuje a hladí ji po vlasech. Ambra ztěžka polkla a podívala se jinam.

Když rychle přecházela na druhou stranu ulice, zazvonil jí telefon.

No, sláva bohu na výsostech, konečně! Rychle hovor přijala a nasadila si sluchátka.

„Dobrý den, tady Elsa,“ uslyšela z druhého konce linky.

„Dobrý den! Jak se máte?“ zeptala se.

„Děkuju, dobře.“ Pak se ozvalo něco jako uchichtnutí.

Ambra se podívala na hodinky. Ještě nebylo ani pět odpoledne. „To jsem moc ráda, že voláte. Můžu za vámi přijít? Teď? Nebo zítra?“

„Ne, ne, dnes večer ne, čekám návštěvu. A zítra už je den před Štědrým dnem,“ odvětila Elsa.

„Já zítra můžu,“ vyhrkla Ambra a doufala, že stará paní neodjíždí pryč nebo nebude mít doma třicet šest příbuzných. „Co vy?“

„Já rozhodně.“

„Můžeme přijít k vám domů? Já a fotograf?“

Ticho.

„Elso?“

Elsa se znovu uchichtla a Ambra by přísahala, že je opilá. „Promiňte. Dobře, moje milá.“

„Můžeme přijít zítra v deset hodin?“

Elsa ji ujistila, že jsou vítáni, a Ambra zavěsila, k celému tomuhle podniku nadmíru skeptická. Vytáhla si jedno sluchátko z ucha a snažila se dupáním přivést nohy zpátky k životu. Znovu zazvonil telefon. Ach jo, rozmyslela si to? Ale tentokrát to nebyla Elsa.

Byla to Jill.

„Jsi v práci?“ zeptala se hned, jak to Ambra vzala.

„Ne, v Kiruně.“ Zahlédla svůj odraz ve výloze, telefon v ruce a sluchátka v uších. Občas se jí zdá, že nedělá nic jiného, než telefonuje. „A ty?“ Jill jakožto umělkyně tráví na cestách víc času než doma.

„Jsem tak unavená, že si ani nepamatuju, jak se to město jmenuje. Co tam děláš? Myslela jsem, že Kirunu nenávidíš.“

Ambra viděla, jak se její odraz ve výkladní skříni usmál. „Nenávidím většinu věcí.“

„To je pravda. Já taky. Máš se dobře? Určitě nechceš dárek k Vánocům?“

„Určitě,“ odpověděla rozhodně.

Jill vydělává za týden přibližně tolik jako Ambra za rok, takže to bývá trochu divné, když si mají dávat dárky. Není úplně bez problémů mít za nevlastní sestru jednu z nejúspěšnějších švédských zpěvaček.

„Za chvíli mám jít na scénu,“ vysvětlila Jill. „Pak mě zve na večeři nějaký hejtman. Jen jsem ti chtěla předtím zavolat a pozdravit tě. Nejradši bych na tu večeři nešla, budou chlebíčky a šampaňský, pět chodů a hromada nudných lidí.“

„Je to rozhodně lákavější než můj večer.“

„Ale ne, tohle časem taky omrzí. Teď se musím rozezpívat. Neupracuj se k smrti, pa, pusinku.“

To je novinka, kterou Jill začala používat. Ambra to viděla i na Instagramu. Pa, pusinku. Nesnáší to. Jill se pohybuje v bizarním uměleckém světě s podivnými zvyklostmi, v nichž se Ambra nikdy nevyznala.

„Tak ahoj,“ rozloučila se a hovor ukončila.

Podívala se na nebe. Vybavuje si to z dětství. Jak výrazně hvězdy tam nahoře svítí. Řeší někdy astronomové podobné konflikty jako ona v novinách? Soutěžení o šéfovu přízeň, konkurenční boje o atraktivní práci, výhrůžné e-maily od anonymních nepřátel. Určitě ano. Celý akademický svět je jako reality show. Na začátku kariéry napsala reportáž o učitelích, kteří brali úplatky a studentům jisté švédské univerzity vylepšovali známky. V reakci na to jí poprvé někdo vyhrožoval smrtí. Dosud to má zarámované na psacím stole. Možná je to děsivé. I když ne tolik, jako když někdo mladé novinářce vyhrožuje análním znásilněním. To se v popisu práce reportéra nezmiňuje. Že jí každý den budou nadávat do děvek, běhen a zrádkyní.

Rozhodla se, že udělá ještě jedno kolečko. Sice nejspíš zmrzne, ale potřebuje si pročistit hlavu. Sníh jí křupal pod nohama, když přecházela ulici. Vzduch je tak ledový, že se ve světle pouličních lamp třpytí. Ulicemi se nese vůně perníčků a svařeného vína. Všechny ty vůně vánoční lidské pospolitosti. Ale brzo to skončí a další Vánoce budou až zase za rok.

Zastrčila ruce ještě hlouběji do kapes. Naproti ní jdou dva gestikulující muži středního věku, jsou hluční a pod zbrusu novými zimními bundami mají oblekové kalhoty. Jdou přímo proti ní. Ambra se posunula ke kraji chodníku, ale nemají tendenci se jí vyhnout a jdou pořád stejně roztažení, takže Ambra musí na poslední chvíli sestoupit na silnici, aby ji nesejmuli. Otočila se a vrhla za nimi zlý pohled. Jdou dál, jako by jim patřil chodník i celý svět. Zaujatí vlastní důležitostí, smějí se a poplácávají jeden druhého po zádech. Že o tomhle fenoménu četla nějaký průzkum? Ženy se při střetnutí vyhýbají častěji. Napadlo ji, jestli tihle chlápkové patří k těm, co na Facebooku rádi vtipkují na téma, že by se lidi radši měli angažovat v důležitých otázkách než poukazovat na domnělou nerovnost pohlaví, a přitom jsou vůči vlastnímu chování a vlastní samolibosti slepí.

Chvěje se zimou ve své příliš slabé bundě a rozčiluje ji to. Považovala za hroznou rozmařilost pořizovat si příhodný oděv do arktické zimy, protože nemá v úmyslu pobývat v tak odlehlých zeměpisných oblastech ani o minutu déle, než je nutné. Ale teď ukrutně mrzne. Měla by se vrátit, ale stojí dál a dívá se za mizejícími muži. Možná přimrzla na místě. „28letá žena přimrzla v Kiruně k zemi“, to by taky poutalo, ne? Vyplázla jazyk a zachytila sněhovou vločku. Asi nebude vadit, když se vrátí do hotelu. Dá si teplou sprchu, nechá si donést večeři a možná malou sklenku vína. Pak si připraví interview s Elsou Svenssonovou, napíše tipy na články pro příští redakční schůzi, přispěje něčím chytrým na Twitter a na Instagram. Prostě bude obecně bojovat za svoji kariéru.

Objevila se fasáda hotelu a Ambra se snažila v sobě vydolovat pocit, že ji procházka osvěžila na duchu. Zrychlila krok. Ze dveří hotelu vyšel muž a kráčí po chodníku proti ní. To je ten z restaurace, ne? S tím sexistickým tričkem. Vypadá zahloubaný do svých myšlenek a drží kurz přímo na ni. Už už chtěla zase sestoupit na silnici, ale pak vzdorně pokračovala po chodníku. Vyhne se jí? Nic tomu nenasvědčuje. Asi je to hloupé, ale jde dál, přímo vstříc srážce, a cítí, jak se jí zrychluje tep. Dosud ji nepostřehl. Je snad neviditelná? A je to její zodpovědnost nesrazit se s každým chlápkem, který se dnes prochází po Kiruně? Muž nemá čepici ani rukavice. Jeho hrubé boty vržou ve sněhu. Stačila zahlédnout, že má kalhoty s takovými těmi kapsami po stranách, možná je to nějaký stavař?

A pak do sebe narazili.

Ne tvrdě, muž na poslední chvíli zvedl oči a uhnul, ale protože se Ambra odmítla posunout byť o milimetr, s lehkým zašustěním do sebe šťouchli rameny. Trochu se zachvěla a skoro se jí zazdálo, že přes vrstvy oblečení mezi nimi ucítila teplo. V jeho výrazu zaznamenala údiv a pak poznání, že se znají. Nato ji minul. Připadalo jí, jako by ho slyšela něco zamumlat, možná „promiňte“, ale to už zrychlila krok a byla skoro v hotelu. Pospíšila si, aby už byla vevnitř, a neohlédla se.

To je divný chlap.

A vůbec, celý den byl příšerný.

6.

Jilliana Lopezová se natáhla napříč postelí v hotelovém apartmánu. Na sobě má stále ještě koncertní kostým – šaty s flitrovou výšivkou, lesklé punčocháče a supertěsné elastické spodní prádlo. Ale červené kotníkové kozačky si sundala a teď vleže rozhýbává prsty. Šaty se zatřpytí pokaždé, když udělá sebenepatrný pohyb. Vystoupení zakončila svým parádním číslem, Ave Maria, a sklidila velkolepé ovace od téměř stovky hostů vánoční tabule. Byla to opravdu dobrá show. Teď má v těle onen zvláštní pocit, jaký se vždycky dostavuje po koncertě. Vyčerpaná a nabuzená zároveň. Plná dojmů, a přitom prostá jakýchkoli emocí. Kromě toho ji mírně, mírňounce škrábe v krku. Musí být na hlasivky opatrná, diář má plný na téměř dva roky dopředu.

Zvedla nohy do vzduchu a prohlížela si je. Kozačky jsou krásné, ale moc úzké a bolí ji z nich prsty. Všechno ji bolí.

„Kdy zas budu mít volno?“ zeptala se asistenta Ludviga, který se po apartmánu přemísťoval tichými, efektivními pohyby. Přimhouřila oči, aby na něj zaostřila. Bez kontaktních čoček je skoro slepá, ale i s čočkami to není o moc lepší. Zamhouřila oči ještě víc. Ludvig je roztomilý. „Kolik ti vlastně je?“ chtěla vědět. Vypadá hrozně mladě.

„Devatenáct.“ Zastrčil si světlý pramen vlasů za ucho, ale hned mu zase spadl zpátky. Tentýž pohyb udělal za poslední minutu určitě desetkrát. Mladí muži bývají velmi energičtí. „Tuším, že chceš být umělec?“ zajímala se, ale myšlenku, že by ho mohla svést, vzdala ještě dřív, než stačila uzrát. S lidmi, kteří pro ni pracují, nespí. Pak je z toho hrozný zmatek. Been there, done that.

„Hraju v jedné skupině,“ prozradil Ludvig, sebral červené boty a postavil je do skříně. Svoji odpověď dál nerozvinul a Jill se už víc neptala. Rádobyumělců je jako máku. Umělecký svět je ve skutečnosti strašný. Nová, hladová mládež je člověku celou dobu v patách. A další, ti, co už jsou více nebo méně úspěšní, čekají jen na to, aby mohli jednomu vrazit kudlu do zad. Zároveň s tím, co se společně objímají na červeném koberci, samozřejmě. Odfrkla si. Lycra ji tísní jako svěrací kazajka. Natáhla jednu ruku do vzduchu. Ambra předtím v telefonu zněla sklesle, vzpomněla si letmo, zatímco si prohlížela dlouhé červené gelové nehty. Vlastně se k ní červená moc nehodí, nejde dohromady s jejím nepřehlédnutelným latinskoamerickým zbarvením. Něco v té křiklavé vánoční červeni způsobuje, že její vlastní barevná škála vypadá téměř vulgárně. Až mírně pornograficky. Uf, nenávidí, když vypadá pornograficky. Jen co bude mít všechny vánoční show za sebou, půjdou nehty dolů.

„Ptala jste se, kdy budete mít volno,“ přerušil Ludvig její myšlenky. To má Jill ráda – Ludvigův přehled. Je to nezvyklá dovednost, zvlášť u mladých mužů.

„Na Štědrý den máte dva koncerty,“ pokračoval. „Ale pak je do novoročních koncertů několik dní volno. První je v Örebro. Bude to natáčet SVT. Na silvestra Skansen. A pak samozřejmě začíná Festival melodie.“

Ten šílený cirkus. Opravdu vydržím ještě jeden rok?

„Zatím jsem se nerozhodla, jak s tím volnem naložím,“ hloubala Jill. Proč byla Ambra smutná? Protože jsou Vánoce, nebo to bylo něčím jiným? S Ambrou jeden nikdy neví a neumějí spolu mluvit na rovinu. Vánoce nemají rády ani jedna. Jen se k tomu každá staví jinak. Jill si hledí toho, aby měla diář plný koncertů a představení. Dělá to tak už od doby, kdy prorazila v Idolu. Dokud má člověk plný diář, hodně se směje a postupuje vpřed, nemá čas smutnit. Ale Ambra má tendenci upadat do depresí.

Jill se podívala na Ludviga, který zrovna vyprašoval péřové boa a přitom si pobrukoval nějakou vánoční melodii. No nazdar, napadlo ji. Jestliže je mu devatenáct, tak když ona uspěla v Idolu, muselo mu být nějakých sedm. Jak to, že už je to dvanáct let? Kam ten čas uběhl? Ludvig naaranžoval obrovskou kytici růží do hotelové vázy.

„Nechápu, proč mi lidi dávají květiny,“ podivila se Jill. Nikdy nezůstává na jednom místě víc než čtyřiadvacet hodin, někdy ještě kratší dobu. Myslí si snad ti lidé, že si kytky odváží s sebou? „Měli by mi radši dávat peníze.“

Jednou v nějakém interview řekla, že miluje žluté růže – takové nesmyslné vyjádření, k jakým se občas uchyluje, možná kvůli nějakému sponzorovi, možná proto, že jí to v tu chvíli připadalo správné, už si nevzpomíná. A teď dostává žluté růže pořád. Nesnáší je.

„Mně připadají krásné,“ řekl Ludvig.

„Dej je na Instagram a pak si je můžeš vzít. Nebo je dej někomu v hotelu, mně to je jedno.“

Pět minut bude odpočívat a pak vystartuje a převlékne se. Hrůza, jak je utahaná. Je normální být takhle hotová? Stárne? Zavřela oči, aby nezačala panikařit. Ale dělá tutéž vánoční show už od konce října a postupuje z Ystadu, Malmö a Helsingborgu dál přes jednotlivé kraje nahoru a turné zakončí na severu země. Není divu, že je unavená. Není stará.

Přetočila se na břicho, přitiskla bradu k hrudníku a protáhla si krk. Svědí ji hlava. Ve vlasech má tolik laku, tužidla a třpytek, že jí účes pod prsty připadá jako plastový odlitek.

Natáhla se pro telefon, zapózovala pro selfie a vložila ho na Instagram. O většinu se stará sama, má cit pro to, co se jejím sledujícím líbí, a anglicky tam začala psát mnohem dřív, než to hudební vydavatelství vůbec napadlo. Jakmile přešla na srozumitelný jazyk, její konto explodovalo a teď se blíží ke dvěma milionům sledujících.

V mezinárodním kontextu to není až tak moc, ale počet neustále narůstá.

„Potřebovala bych nějaký hit v angličtině,“ filozofovala, zatímco se začaly hrnout lajky. A měla by tam dát video, uvažovala, fanouškové jsou blázni do videí.

Většina jejích příznivců je milá, ale netrvalo dlouho a vynořily se první nenávistné příspěvky. Nechce je číst, ale nedokáže si pomoct.

Máš ošklivé rty.

Vypadá to, že jsi přibrala.

Fuj, ty jsi ale ošklivá.

Ukázala telefon Ludvigovi.

„Občas si říkám, proč jsou lidi takoví divní.“

„Víte, že většina vás miluje,“ utěšil ji.

Procházela texty dál, je to jako jed. „Mně připadá, že to nikdy nestačí,“ posteskla si. Některé z útočníků poznává. Zajímalo by ji, co se za jejich zlými komentáři skrývá. Většina internetových trollů má lidské přezdívky, ale to nemusí nic znamenat. Zamčené účty, pochopitelně. Ty nejhorší zablokovala, ale neustále se objevují noví a noví. Během pár minut přibylo několik set lajků. Většina komentářů je milá, ale nepříjemný pocit přetrvává, jako špína, která nejde setřít. Může si za to sama, jelikož to čte, to přece ví, ale stejně...

„Někdy přemýšlím, jestli bych neměla ze všech sociálních médií odejít,“ zauvažovala a myslela to napůl žertem, napůl vážně. Měla by se soustředit na svou práci, a ne se rmoutit anonymními zlomyslnostmi. Bere to spoustu energie.

„Nenechte to hnusný převážit. Víte, že máte spoustu fanoušků, kteří vás zbožňují.“

Zbožňují každopádně tu, za jakou mě mají, pomyslela si cynicky.

Se svým životem je v podstatě spokojená. Možná není vyloženě šťastná, ale šťastní jsou jen idioti. Toho chtěla docílit a celé roky za to bojuje. Ví, že cenou je samota a v několika ojedinělých případech nenávist, a povětšinou je ochotná to zaplatit. Ale někdy ji přepadá zvláštní smutek, kterému moc nerozumí. Má přece všechno, tak proč je zrovna ona smutná? Vypnula displej a odložila telefon. Nejlepší způsob, jak se vypořádat s problémy, je vždycky je ignorovat.

„Dáš mi něco dalšího na Instagram? Z koncertu,“ poprosila Ludviga.

„Jasně. Chcete to předem vidět?“

Zavrtěla hlavou.

„Které boty jste si chtěla vzít na večeři?“ s tázavým výrazem zvedl lodičky s dvanácticentimetrovým podpatkem od Manola Blahnika.

Jill váhala. Jsou krásné, ale teď ji strašně bolí nohy. A kostým, který má na sobě, je tak těsný, že jí připadá, že každou chvíli praskne. Asi si musí dát nějaký čas pozor na jídlo. Metabolismus se s přibývajícími lety zrovna nezrychluje. Jediné, co by si přála, je zůstat na pokoji, pít horkou čokoládu a jíst sýrové bagety. Ach, pro to by vraždila. Kdy měla naposledy sýr? Šlehačku? Čokoládu? Nic nejí, pořád cvičí, a přesto váží víc než touhle dobou před rokem. Museli jí o půl centimetru povolit šaty. Uf. Znamená to, že stárne a tloustne zároveň? Nikdo ji nebude milovat, jestli ztloustne. Roztrhali by ji na kusy.

„Vezmu si je,“ umíněně ukázala hlavou na střevíčky. „A ty růžové šaty od Diane von Furstenberg.“ Když si nechá to těsné spodní prádlo, budou fungovat. A to je přesně to, co potřebuje, aby se jí vrátila dobrá nálada.

Cítit se překrásná. Flirtovat. Oslňovat.

Sní od každého chodu dvě sousta, nanejvýš, rozhodla se. Zbývající jídlo bude jen posunovat po talíři a říkat, jak je to dobré a že už je přejedená. Klasická strategie. Anorektická, ale mimořádně funkční. Malá sousta a žádný dezert. A pak si dopřeje skleničku vína. Velkou skleničku, ale bílého, protože má míň kalorií. Může se vymluvit, že jí červené nedělá dobře. Dobrý plán.

Cítí, jak se jí vrací energie. Z polehávání v hotelovém apartmánu nic dobrého nevzejde. Je třeba zvolit radost, život v přítomnosti a nějakou další mantru, kterou už si nepamatuje. Mít ráda sama sebe. Vzhlížet ke hvězdám?

Vstala z postele, šla ke stolu a vzala do ruky kartáč. „Jak daleko jsme od Kiruny? Nevíš?“ Začala si z vlasů vyčesávat lak. Zeměpis jí jde mizerně. I všechny ostatní předměty. Ve škole skoro ze všeho propadala a vůbec ji nenapadlo, aby pokračovala na střední. Zpěv je jediné, co umí.

„Odtud je to asi pár hodin autem,“ odpověděl Ludvig.

Zajede do Kiruny? Pozdravit se s nevlastní sestrou?

Otočila se a čekala, než jí Ludvig rozepne zip flitrových šatů.

Krásně se oblékne, vezme si vysoké podpatky, nanese rtěnku a bude plnit očekávání. Protože jestli něco Jill Lopezová umí, tak právě plnit očekávání. Pak bude přemýšlet o Ambře.

„A dej na Instagram, že jsem začala být alergická na růže. Speciálně na žlutý.“

7.

Cestou k autu Tom myslel na rozzlobenou ženu, kterou potkal. Zase.

Byl tak ponořený do myšlenek, že ji neviděl. Dokud se na chodníku nesrazili. Vrazil do její paže a pak zahlédl svraštělé obočí a semknuté rty. Vypadala naštvaně a jeho by zajímalo, jestli zlost je její normální rozpoložení. Když se za ní ohlédl, procházela už vchodem do hotelu, takže tam nejspíš bydlí.

Je na ní něco, co nedokáže zařadit, jako by ji slyšel přes bublinu, ve které je uzavřený. Ale nechápe proč. Je přepjatá a hektická a je jasné, že se nechá snadno vyprovokovat. Jestli ji teda neprovokuje konkrétně on. Ale je na ní ještě něco jiného, co se ho jakoby nechce pustit. Nikdy dřív se s ní nesetkal, tím si je jistý. Během milisekundy rozpoznat obličej může být v jeho práci otázka života a smrti. Ale přestože se nikdy nesetkali, má v sobě něco mlhavě známého. Vadí mu, že nedokáže přijít na to co.

Spěšně se vyhnul malé dámě jedoucí na odrážecích sáňkách a zabočil do další ulice, kde zaparkoval. Seděl v restauraci dlouho, listoval v novinách, aniž je dokázal číst, koukal z okna a neměl ponětí, kolik času uplynulo. Ani to mu není podobné. Obvykle má o tom, kolik je hodin, extrémní přehled. Doopravdy není ve formě. Ale to, že dnes viděl Ellinor... Připadá mu to jako... Nedokáže to popsat, ani sám pro sebe ne.

Vyjadřovat komplikované emoce slovy mu nikdy nešlo, vždycky byl spíš praktický řešitel problémů. Dát mu pušku, aby ji složil dohromady, nebo označit budovu, která má být dobyta útokem – to jsou výzvy, se kterými si bez obtíží poradí. Ale tohle s Ellinor... Opravdu neví, jak teď má jít dál, už nedokáže logicky myslet. Zredukoval se na zcela nepředvídatelné záchvaty úzkosti.

To ho děsí.

I dřív se pochopitelně stávalo, že na tom byl špatně. Nikdo, kdo dvacet let dělá to, co on, nevyvázne bez vnitřních jizev. Ale nikdy to nebylo tak zlé, aby na to nestačila terapie několika málo opileckými večery s kolegy. Říkávali tomu evropské vyrovnávání se s traumaty. Člověk jde do hospody, mluví s druhými, kteří mají podobné zážitky, vypije obrovskou spoustu piva a tím se to zlepší.

Ale teď se to nezlepšilo. Je to spíš ještě horší, než když sem přijel. Tehdy cítil naději. Ale celé ty týdny v Kiruně ho nepřivedly vůbec nikam.

Je zvyklý být kompetentní, umí věci rozhýbat, umí to, co na světě zvládne jen opravdu málo lidí. A přesto neumí získat zpátky Ellinor.

Rozhlédl se kolem, na chvíli dezorientovaný, pak uviděl auto a otevřel ho dálkovým ovládáním. Než nastoupil, ze zvyku vypnul osvětlení, aby se nerozsvítilo a ve tmě ho neučinilo snadným terčem. Je to přehnané, ale bezpečnostní opatření má zažité až do morku kostí.

Sedl si a položil ruce na ledový volant. Hrozí, že ho přemůže ochromující strach, že si s tímhle prostě neporadí. Poprvé v dospělém věku stojí tváří v tvář problému, který není s to vyřešit umíněností, lstí nebo hrubým násilím. Cítí, jak má slabé paže. Ochablé nohy. A v puse pachuť krve. Odkud se vzala? Nebo si to jen namlouvá?

V Čadu občas ztrácel pojem o realitě. Dělali s ním příšerné věci. Vyhrožovali mu, že ho popraví, že umře, na hruď a na čelo mu mířili kalašnikovem. Nutili ho klečet na kolenou. Nikdo si neumí představit, jaké to je, jak si člověk nakonec skoro přeje smrt. A zároveň za každou cenu touží žít. Něco z toho líčil psycholožce. Samozřejmě jen zlomek, a přece mnohem víc než komukoli jinému za velmi dlouhou dobu. Jak strážcům dělala radost jeho bezbrannost, jak ho hodiny v kuse tloukli, kopali a vyslýchali. Jaké to bylo, ztratit kontrolu nad vlastním tělem. Jak se strachoval o své blízké doma. Psycholožka ho poslouchala s vážnou tváří a klidným pohledem, ale přesto jí nedokázal říct víc než to nejpovrchnější. Zvyk, že musí vydržet a mlčet, v něm vězí příliš hluboko. Není si jistý, zda chtěl víc uchránit psycholožku nebo sám sebe, když nechtěl do detailů popisovat, co s ním dělali. To je jeho způsob, chránit druhé tím, že si nechává všechno pro sebe. Ellinor se ho nevyptávala a on jí nic neříkal. Je to špatně? Vždycky si o sobě myslel, že je silný. Ne snad přímo nepřekonatelný, ale skoro. Ničí ho teď to všechno, co drží v sobě?

Najednou pocítil takovou tíži na hrudi, že se musel čelem opřít o volant. Nasál vůni kůže nového auta a pokoušel se vzpamatovat. Ale nešlo to. Myšlenky mu vířily v hlavě. Snažil se zhluboka a pravidelně dýchat, ale ztrácel nad tím kontrolu. Dýchal stále rychleji a připadalo mu, jako by do sebe nemohl dostat dost vzduchu. Celé tělo měl napjaté a srdce mu divoce bušilo, čím dál rychleji, jako by chtělo vyskočit ven.

Teď ne. Už ani jednou. Je to, jako by pod ním začalo vibrovat sedadlo a vibrace se šíří jeho tělem.

Vzpomíná, co ho učila psycholožka. Procházela s ním krok za krokem, co se v těle při záchvatu děje, a nebylo to tak marné. Musí se jen soustředit.

„To je úzkost, Tome. Je to nepříjemné. Ale z úzkosti člověk nezešílí. Ani neumře, jen má takový pocit. Pokus se to vydržet, vteřinu po vteřině.“

Tom se pokouší.

Bere to vážně. Řine se z něj pot. Rukama svírá volant, tunelové vidění se zhoršuje. Nelepší se to, je to horší a horší, jeden z nejhorších záchvatů paniky, takový už dlouho neměl. Na stupnici od jedné do deseti je tohle sedmička, uvažuje čím dál mlhavěji, zatímco orgán za orgánem – plíce, srdce, krev a svaly – podléhá útoku úzkosti. Možná dokonce osmička.

„Nula je žádný strach a desítka je strach, co se nedá vydržet. Dvojku zvládáme všichni bez problémů,“ řekla tehdy psycholožka.

Tom začíná ztrácet kontrolu nad myšlenkami. Celý organismus bojuje proti instinktu utéct, nebo bojovat. Ramena jsou napjatá, tělo se třese. Teď devítka. Přestává zřetelně vidět a svírá volant, až mu bělají klouby prstů. Umírá? Připadá mu to tak.

„Je to normální biologická reakce, jde jen o to, že přichází v nečekaných situacích, to je na tom to děsivé. Musíte své tělo naučit na ni nereagovat. Je dobré se hýbat, čímž se rozloží část chemických látek, které tělo produkuje.“

Měl by se hýbat, pomyslel si mlhavě. Tělo je přehlcené adrenalinem a noradrenalinem, které se vyplavují do krevního oběhu. Ale nezvládne se zvednout, zvládne jen sedět dál na ledovém sedadle a usilovat o to, aby přežil. Vteřinu po vteřině. Když studoval a podstupoval výcvik, vypínal se daleko za hranice toho, co většina lidí dokáže. Náplní všech kurzů, které jako voják absolvoval, bylo snažit se účastníky zlomit extrémním fyzickým a psychickým nátlakem. Tím, že jim nedovolovali spát, nutili je potápět se v sedmistupňové vodě. Byl to takový nátlak, až omdlívali. Elitní vojáci se hroutili a plakali. Zesměšňovali je, ponižovali, hecovali. Den co den. A Tom všechno zvládl. Ale tyhle záchvaty ho udolávají úplně jiným způsobem. Svaly jsou ochablé, síla zmizela a nahradil ji trpký pocit porážky. I když teď už se mu zdá, že to přece jen polevuje. Nebo se to přinejmenším přestává stupňovat.

Zrak se vrací.

Bodavá bolest mizí. Může hýbat prsty a dýchá skoro normálně. Sedmička. Pak šestka.

Díky, pane bože.

Pětka.

Ještě několik nádechů a nastartuju auto.

Teď už je to rozhodně lepší. Dokáže povolit ramena. Vidí dobře.

Nastartoval a podíval se do zpětného zrcátka. Než vyjel do ulice, dal levý blinkr, ačkoli bylo všude prázdno, a brzy nechal město za sebou.

Teploměr ukazoval dvacet dva pod nulou venku, a když vjel do lesa, teplota dál klesala. Rozumově ví, že úzkost vždycky nakonec přejde, ale při každém záchvatu se vskrytu bojí, že tentokrát to tak třeba nebude. Že z toho zešílí.

Když přijel domů, zaparkoval auto do garáže a jako obvykle obešel dvůr. Zkontroloval zámky a okna na všech kůlnách a pak totálně zmožený dosedl na gauč.

Neměl sílu zatopit v krbu. Zaburácelo mu v žaludku. Poznal, že záchvaty úzkosti enormně ubírají energii. Jel do Kiruny na nákup, a pak na něj úplně zapomněl.

Seděl na gauči a díval se ven z panoramatického okna. Tady na severu, kde jsou tak studené zimy, je nepraktické mít velká okna. Ale je to nákladný dům, který si nechal postavit jeden megalomanský miliardář, a výhled na les a zasněžené dálavy je jak ve dne, tak v noci velkolepý. Svítil měsíc a Tomovi se zdálo, že v zimní scenerii zahlédl zajíce. Pak si opřel hlavu a unavenýma očima jen mžoural. Byl úplně vyčerpaný.

Ozbrojené síly a speciální jednotky ho vytrénovaly nikdy se nevzdávat. Pracoval v nejhorších částech světa, vedl tajné operace v Somálsku, dělal bodyguarda v Iráku a řídil vojenský konvoj napříč Afghánistánem. Byl v situacích, které se zdály beznadějné, a pokaždé se mu podařilo je zvrátit. Ani jednou jedinkrát ani nepomyslel na to, že se vzdá. Vždycky sám sebe považoval za příliš umíněného, příliš zkušeného a příliš hloupého na to se vzdát. V průběhu let vídal, jak se kolegové hroutí, ale nikdy si nemyslel, že by se to stalo jemu. Vlastně si myslel, že nemá vůbec žádné hranice a že je ten, kdo dokáže a vydrží nejvíc.

A teď tady takhle sedí. Dívá se na sníh, který se třpytí v mnoha odstínech bílé, stříbrné a modré barvy, a napadá ho, jestli by přece jen nebylo lepší, kdyby tam v Africe umřel.

8.

Člověk nikdy dopředu neví, jaké interview bude, pomyslela si Ambra, když seděla naproti Else Svenssonové s háčkovaným polštářem pod zadkem. Elsa má rozevláté bílé vlasy a tmavě hnědé oči. Ze všeho nejvíc se podobá disneyovské víle. Ale člověk dopředu nikdy neví. Hodné dámy mohou být klidně psychopatické vražedkyně. Nebývá to časté. Ale stává se to.

Jednou Ambra vedla rozhovor s paní středního věku, která sbírala kalíšky na vajíčka. Mírným hlasem líčila, jak už měla dost svého ustavičně nevěrného manžela. Přivázala ho ke kuchyňské židli, mučila ho žehličkou, šroubovákem a vařící vodou a pak ho uškrtila šňůrou na prádlo. Poté se jí podařilo ho nacpat do mrazáku v garáži.

Jo. Takže člověk nikdy neví, jak to bude.

Ambra si něco čmárala do bloku a čekala, až Tareq nafotí poslušně pózující Elsu.

Pak si fotky prohlédl na displeji foťáku a kývl na Ambru, že je spokojený.

„Musím jít dál,“ omluvil se.

Když se loučil, Elsa si z pohovky vzala tyrkysový šátek a přehodila si ho kolem ramen. „Dojdu pro kávu,“ řekla a odešla do kuchyně. Ambra zůstala v obývacím pokoji. Nejpravděpodobnější je, že sem přišla naprosto zbytečně. To se totiž stává nejčastěji, že nakonec z ničeho nic nevzejde. Elsa nevypadá dementně a Grace má možná pravdu, možná tady je nějaký příběh, a přesto se Ambře zdá, že je malá šance na úspěch. Rozhlédla se kolem sebe. Elsin byt opravdu neprozrazuje nic speciálního. Háčkované ubrusy a zažloutlý nábytek z borovicového dřeva jako v kterémko-li domově důchodců, který kdy Ambra navštívila. Růžové hyacinty v barevně sladěných měděných květináčích. Parádní záclony a útulno.

Elsa se narodila v roce 1923. Co taková žena viděla a zažila? Válku, mír, boj za ženskou otázku a všechno to mezitím. A nemanželské dítě s ministerským předsedou, který byl svými románky proslulý. Co z toho vzejde pro noviny? Čtvrt stránky?

„Proč mluvíš tak divně?“

„Ty nemáš rodiče? Nechtěli tě?“

„Ale ano.“

Elsa kývla.

Table of Contents

Prolog

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.