Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tammy Robinsonová

Poslední velký den

Z anglického originálu Photos of you vydaného nakladatelstvím Piatikus v roce 2018 přeložila Ivana Svobodová.
Jazyková redakce Monika Straková
Korektury Diana Štelová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Ilustrace na obálce Kateřina Brabcová
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7264. publikaci.
První vydání, Praha 2019, 328 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Copyright © 2018 by Tammy Robinson
First published in Great Britain in 2018 by Piatkus,
an imprint of Little, Brown Book Group.
Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2955-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-2954-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-2187-8 (print)

Pro Holly, Willow a Lea,
kteří mi každý den přinášejí radost do života.

Ve jménu lásky a odvahy následovat své srdce.

Prolog

Konec, teď to začíná

Ve snech se můžu vydat kamkoli.

Hranice určuje jen má vlastní představivost a ta je, jak kdysi v sedmém ročníku poznamenala moje učitelka angličtiny, bujná. Originální a dramatická, dodala hrdě, jako kdybych si představivost vypěstovala díky jejímu vedení a radám namísto toho, že na mě vyšla v genetické loterii. Napadne mě, co by asi tak řekla, kdyby mě teď viděla.

Taková škoda, taková ztráta.

V tom by měla pravdu.

Ve snech cestuju na místa, kde jsem nikdy nebyla, ale vždycky jsem se tam chtěla vydat. Na jednu stranu to má své výhody. Žádné fronty na celnici, kapsáři, na které si člověk musí dávat v jednom kuse pozor, ani protitetanové injekce. Na druhou stranu nic z toho není skutečné. Nikdy ta místa nespatřím na vlastní oči.

Dny mi začaly splývat. Průběh času určují dávky léků proti bolesti. Nevzpomínám si, kdy jsem naposledy opustila lůžko nebo pokoj. Jsem blízko okna a jsem za to vděčná. Dívám se, jak kolem putují mraky, a pak…

Zamrkám.

… a vystřídají je hvězdy.

Slyším je. Hlasy. Tlumené, uplakané, vyčerpané. Je mi hrozně z toho, že si tím kvůli mně musejí projít. Že si tím stále procházejí. Můžu za to já? Protože tu ještě zůstávám? Držím se zuby nehty života, když bych ho měla opustit? To neobstojím v něčem, co potká každého z nás?

Zamrkám.

Zdá se mi o něm. Na kůži má vodu a v očích zapadající slunce. Nemohli jsme si to načasovat hůř. A přitom bylo načasování dokonalé. Zajímalo by mě, kde je a co dělá.

Zamrkám.

Jdu po špičkách mezi hvězdami, sleduju Mléčnou dráhu. Svezu se na kometě a zaplavu si v měsíčním moři.

Jsem hvězdný prach. Stačí na mě pořádně fouknout a rozletím se.

1. kapitola

Přestala jsem poslouchat před pár minutami, ve chvíli, kdy doktor vyřkl těch pět slov, která jsem zoufale nechtěla nikdy neslyšet.

Je mi to moc líto.

Dívám se, jak se jeho rty pohybují, a do uší mi pronikne několik dalších slov, i když mi připadá, jako kdybych byla pod vodou nebo ho poslouchala zevnitř vysavače.

Sekundární.

Kost.

Nevyléčitelné.

Omezené možnosti.

Samo o sobě není žádné z těch slov nijak zvlášť zlověstné, ale pohromadě vytvářejí pochmurný scénář. Rakovina se vrátila. A tentokrát neustoupí. Otupělost mnou prostupuje jako anestetikum a cítím, jak mi celé tělo zachvacuje mrazivá nehybnost. To nemůže být pravda.

Měla bych ho poslouchat. Co se proslovů týče, tak je ten, který ke mně doktor právě teď má, vrcholně důležitý. Vím, že mě potom čeká milion otázek, a na žádnou nebudu mít odpověď, když teď nebudu poslouchat. Tedy až na jednu. Pokud bude někdo dost odvážný, aby mi ji položil.

Umíráš?

Ano.

„Avo?“

Uvědomím si, že vyslovil moje jméno, a zamrkám.

„Promiňte?“

„Chcete se na něco zeptat?“

„Ne.“

Ano. Proč zrovna já?

„Vím, že je toho na vás hodně a že budete potřebovat čas, abyste to všechno zpracovala.“

Vstane, obejde stůl, posadí se na roh a soucitně se na mě zadívá.

Kdy doktoři přestali nosit bílé pláště? Už pomalu nevypadají jako doktoři. Polovina z nich vypadá, jako by před chvilkou odmaturovali. Jako tenhle chlapík, doktor Harrison. Za jiných okolností bych s ním flirtovala. Je vážně pohledný takovým kultivovaným způsobem, kdy dokáže zaujmout pozornost na první pohled. Vsadila bych pěkný balík, že jsou do něj sestřičky celé zblázněné.

„Můžu někomu zavolat, ať vás přijede vyzvednout?“ zeptá se.

Znovu zamrkám. Dojde mi, že mu koukám na rty. Zajímalo by mě, jaké by to bylo, kdybych ho políbila. Nepatřičné. Ale jestli něco vím, tak to, že to, co člověk v podobné situaci očekává jako patřičnou reakci, a to, co se odehrává ve skutečnosti, můžou být dvě značně odlišné věci.

„Ne, děkuji,“ odpovím. „Zvládnu to.“

Až na to že ne.

„Dobře. Dopřejte si pár dnů na to, abyste si promyslela, co jsem řekl, a potom spolu probereme možnosti, jak budeme postupovat.“

Hořce se uchechtnu. Možnosti. Probírat možnosti, když je konečný výsledek nevyhnutelný, mi připadá zbytečné, ale nahlas to neřeknu. Je to ironie, ale nechci ho ranit.

Podzimní vzduch přede dveřmi nemocnice je chladný a svěží a já se zhluboka nadechnu nosem. Cítím, jak se mi přitom břicho nafukuje jako balon, tak, jak mě to naučila aplikace pro navození duševní rovnováhy, kterou mám v mobilu. Zadržím dech přesně na šest vteřin a pomalu ho vypustím pusou. Balon se smrskne.

Nepomáhá mi to ale zahnat narůstající paniku.

V malé zahradě napravo od nemocničního parkoviště je lavička. Ani nespočítám, kolikrát jsem na ní seděla, i když od posledně už uplynula nějaká doba. Sedávala jsem na ní ve všech ročních obdobích jako ostražitý pták, když byla lavička studená a zem byla tvrdá a zmrzlá, když se nade mnou tyčily holé stromy a vzduch byl zastřený kouřem z tisíce komínů, i když půda změkla, vyrašily z ní první jarní výhonky a vzduch prostoupilo radostné očekávání nového života.

Dnes se na ni posadím a pozoruju barevný koberec z nachového, oranžového a červeného listí, které pokrývá zemi. Občas se kolem prožene hravý vítr, zvedne listy a ty odtančí jako děti, bez zábran.

Nikdy nebudu mít dítě.

Nikdy se nevdám.

Vždycky jsem předpokládala, že k tomu prvnímu jednou dojde. O tom druhém jsem snila celý život. V žaludku pocítím pronikavou bolest, sehnu se, stisknu břicho a pevně sevřu oči, abych vymazala okolní svět.

„Jste v pořádku?“

Ten hlas zní zvědavě, starostlivě. Patří ženě, ale je nakřáplý a rozechvělý stářím. Odmítám zvednout hlavu. Ať je to kdokoli, musí jí být jasné, že mě ruší v soukromé chvíli.

„Posuňte se, prosím,“ řekne hlas poněkud mrzutě.

Aniž bych zvedla hlavu, podrážděně si na lavičce poposednu. Cítím, jak se vzduch pohnul, když se žena usadí vedle mě.

„Nevadí, když si zapálím?“ zeptá se a vzápětí zacvaká zapalovačem. Příčinou jejího chrapotu očividně nebude jenom věk a já se přistihnu, že ji za to odsuzuju, jenomže pak si připomenu, že nerada soudím lidi, obzvlášť ty, které neznám. Žena na třetí pokus zapálí cigaretu a chvíli je ticho, když nepočítám to, jak popotahuje. Okamžitě se rozkašle a já konečně, znepokojeně vzhlédnu. Je oblečená v županu a na nohou má pantofle. Je jasné, že to je pacientka, která potají vyklouzla z nemocnice, aby se mohla oddávat zlozvyku, který u personálu vzbuzuje nelibost. Šedé vlasy má rozcuchané a řídké, uhlazené jsou jenom vzadu, a chrchlá a vykašlává tak hrozně, že napůl čekám, že jí na pěšinu k nohám vypadne plíce.

„Je vám něco?“ zeptám se nejistě. Možná bych měla doběhnout pro pomoc.

Zvedne prst a naznačí mi, ať chvilku počkám. Když se vzpamatuje, přikývne a znovu popotáhne z cigarety. Tentokrát zvládne kouř vydechnout bez dramatické vsuvky.

„Á, to je lepší.“ Kývne. „První šluk vždycky tropí neplechu.“

Zvídavě si prohlédne můj obličej a mně dojde, že mám na tvářích ještě pořád mokré cestičky od slz. Rychle se zadívám na nohy a otřu si obličej.

„Špatné zprávy?“ zeptá se.

Přikývnu.

„Člen rodiny?“

Zavrtím hlavou.

„Aha.“ Popotáhne. „Takže vy?“

Kývnu znovu.

Párkrát popotáhne. „Jak moc je to zlé?“

„Horší už to být nemůže.“

„Rakovina?“

Překvapeně se na ni podívám. „Jak jste to uhodla?“

Protáhne obličej. „Nejsem vědma, jestli si myslíte tohle. Ta zatracená nemoc je všude.“

Všimnu si, že má nezdravě bledou pokožku, a neujde mi, že zápěstí, která jí vyčnívají zpod županu, jsou hubená a ostře se na nich rýsují kosti. Jsou až moc vyhublá. Nemocniční identifikační náramek jí volně visí na levé ruce.

„Vy ji máte taky?“

Povzdechne si. „Ano. Nejdřív mi napadla plíce. Teď ji mám v kostech a v podstatě všude.“

Zahledím se na špičky svých nohou. „Zrovna mi řekli, že ji mám v kostech.“

„To mě mrzí. Bolí to, že?“

„Ne. Tedy, ještě ne. Kromě pár menších obtíží.“

„Ach tak. To není tak zlé. Rozhodně se to dá snést.“

Oceňuju, že se mě nejistě pokouší utěšit, i když obě víme, že lže.

Zase popotáhne.

Sleduju, jak vtahuje kouř rovnou do hlubin plic, co nejdál to je fyzicky možné, a pak ho znovu neochotně vydechne skrz našpulené rty. Protáhne koutek úst do strany, aby kouř směřoval doprava místo doleva, kde sedím. Stejně na tom nesejde. Vítr ho beztak nese zpátky ke mně. Kouř strašně páchne, má zemité aroma, ale hořké, silné a pronikavé. Vážně nechápu, co na tom lidi mají.

Žena si všimne, že ji pozoruju.

„Chcete taky?“ zeptá se a podá mi balíček.

Zavrtím hlavou. „Ne. Děkuji.“

„Hodné děvče.“

Další popotažení.

„Do toho,“ řekne.

„Pardon?“

„Můžete se mě na to zeptat. Nebudete první ani poslední. Ale dostanete stejnou odpověď.“

Zní to jako hádanka. Ty nikdy nebyly zrovna moje parketa.

„Na co se mám zeptat?“

Natáhne zbytek cigarety ke mně. Svírá špaček pevně mezi dvěma prsty, takže místo kruhu tvoří nepravidelný ovál. Z konce odpadne popel a přistane mi na džínách. Smetu ho rukou.

„Divíte se, proč jsem nepřestala kouřit,“ prohlásí.

„Ne, nedivím.“

„Vážně?“

„Ne.“

„Samozřejmě máte důležitější starosti. Nevšímejte si mě. Dokouřím a už vás nebudu otravovat.“

Snažím se ji ignorovat. Sedím s rukama položenýma pod stehny, špičkami bot kreslím čáry do hlíny a hledím k východu, ke kopcům, které lemují naše město. Někteří lidé s oblibou pozorují druhé. Já jsem vždycky ráda koukala na mraky a hledala jsem v nich ukrytá zvířata nebo tváře. Dnešek se na to hodí. Nad kopci se táhne nízký pás mraků různých tvarů. Načechrané obláčky připomínají ledovou tříšť, podlouhlé šedé mraky zase doutníky s kouřícími konci. Sem tam objevím oblak s břichem nateklým deštěm, který se podobá tlusté, těžké vzducholodi.

Jindy by ve mně pohled na ně vzbuzoval radost. Jenže dnes nedokážu myslet na nic jiného než na to, že se brzy budu tím pohledem opájet naposledy a pak přijde konec. Potom mě napadne: Poznám, že se na ně dívám naposledy? Budu je jednoho večera pozorovat, jak mizí v západu slunce, a budu vědět, že než se slunce znovu objeví a přinese s sebou čerstvou várku, vydechnu naposledy? Nebo to vůbec nebudu vnímat? Neocením to, protože mě koktejl léků a nemoci uvrhne do deliria a nejspíš i do bezvědomí. Začnu nanovo propadat panice. Hrozí, že mě dočista přemůže, a tak se otočím k ženě a zoufale se snažím myslet na něco jiného, na cokoli.

„Proč to děláte?“ vyhrknu roztřeseným hlasem.

„Proč kouřím?“

„Ano.“

Pokrčí rameny. „Protože jsem závislá.“

„Aha.“

„Čekala jste nějakou lepší odpověď?“

„Nevím, co jsem čekala.“

„Znám všechny důvody, proč bych měla přestat, to mi věřte. Hlavní důvod je samozřejmě to, že mám sviňskou rakovinu plic. Ale prostě to nedokážu.“ Sklesle obrátí pohled zpátky k cigaretě. Dokouřila ji do posledního milimetru a v prstech jí zbyl jenom žlutý filtr. „Vím, že se k těmhle věcem člověk obvykle nepřiznává,“ dodá, „ale mám to ráda. Panebože, opravdu si to užívám. Už kouřím tak dlouho, že si život bez toho nedokážu představit.“

Odhodí špaček na zem a zašlápne ho do země podpatkem. Všimnu si, že její pantofle z ovčí kožešiny jsou vybledlé a ošoupané a palec pravé nohy už se skoro probojoval na svobodu.

Napadne mě, jestli si uvědomuje, jak směšně to zní.

„Vím, že to zní směšně,“ řekne. „Ale jsem stará a unavená. Nezačnu si upírat jediné potěšení, které mi ještě zbylo.“

Poněkud namáhavě vstane a zůstane nehybně stát. Zvedne hlavu k nebi a zavře oči. Po chvíli poznamená: „Je to ironie, ale po cigaretě mi vzduch víc voní.“

Neodpovím. Pořádně nevím, co na to říct. Otevře oči a soucitně se na mě podívá. „Je to prachsprostá smůla dostat ji ve vašem věku. Vážně. Někdy mě vytáčí, jak jsou tyhle věci nespravedlivé, a jestli tam nahoře je nějaký dědula v bílém hábitu a sešmajdaných sandálech, něco si ode mě vyslechne, to vám povím. Mám pro něj pěkných pár nepříjemných otázek.“

Odmlčí se, párkrát zakašle a já postřehnu, že má ruce a prsty zkroucené artritidou.

„Poslouchejte. Nedělejte stejnou chybu jako spousta lidí, kteří se ocitli ve stejné situaci,“ dodá, když se zbaví tlaku na hrudi. „Už jsem to mockrát viděla. Když se dozvědí diagnózu, prostě se vzdají. Jako kdyby jejich čas už vypršel.“ Přelétne mě zkoumavě očima. „Jste mladá a podle všeho v dobré kondici. Nechtějte trávit poslední dny na zemi umíráním. Jestli chcete něco udělat, tak se dejte do toho. Rozumíte?“

Přikývnu.

„Dobře.“ Napřímí se, nakolik jí to záda dovolí, a odšourá se pryč.

Neohlédne se.

Znovu se zahledím na oblohu. Vítr změnil směr. Vane od východu a žene oblaka přes kopce jako vzdouvající se vlny. Je mezi nimi jeden, který vzdoruje. Je větší než ostatní. Vznese se vzhůru a rozprostře se na nebi jako nádherný bílý květ. Nabíhá jako sněhová pusinka.

Jestli chcete něco udělat, tak se dejte do toho.

Jak tak sleduji mrak, ženina slova mi stále dokola znějí v hlavě. Nikdy jsem moc nevěřila na znamení a myslím si, že člověk dokáže pokaždé najít důvod proč něco udělat – stačí pořádně hledat. Jenže v den, kdy jsem obdržela tu nejhorší zprávu, hodím logiku za hlavu a podívám se na to jinak. Mrak jako nadýchaná pusinka. Nebo šaty. Je to znamení.

Jestli něco chci udělat…

Chci se vdát.

2. kapitola

„Překvapení!“

Když se rozsvítí světlo a zpoza dveří a pohovek se vynoří hloučky mých příbuzných a kamarádů, předstírám, že jsem v šoku.

„Co to má znamenat? Co se děje?“ zeptám se s rukou dramaticky přitisknutou na srdci a nasadím zmatený, zamračený výraz.

Máma ke mně přistoupí a zakoulí očima.

„Můžeš nechat toho divadýlka,“ řekne mi. „My víme, že jsi o tom věděla.“

„Promiňte, já… Cože? No tak dobře. Jak jsem se prozradila?“

„Tvůj otec se přiznal, že zapomněl, že to mělo být překvapení, a zavolal ti, aby zjistil, kdy dorazíš.“ Otočí se a vrhne zachmuřený pohled na tátu, který se tváří provinile.

„Promiň,“ omlouvá se táta. „Ale na svou obranu můžu říct, že by mě nikdo neměl do žádných tajemství zatahovat, protože je za nic na světě nedokážu udržet.“

„To nic, tati.“ Stoupnu si na špičky a políbím ho na kousek tváře, kterou nemá zarostlou obrovským šedým plnovousem. „Stejně překvapení moc dobře nezvládám,“ zašeptám, „takže jsem ráda, že jsi mě varoval.“

„Ještěže tak.“ Usměje se.

Když tátu vidím, málem se přestanu ovládat. Můj milý, spolehlivý, roztomilý táta. Má na sobě vybledlé, obnošené džíny s dírou na koleni, ze které máma leze po zdi („Jsou pohodlné!“ brání se táta, když ho mamka přesvědčuje, ať je vyhodí. „Víš, jaká je námaha zvykat si na nové?“). Nejradši bych ho objala kolem výrazného břicha a držela se ho jako o život. Jenomže to nemůžu. Okamžitě by pochopil, že je něco špatně, a já už se rozhodla, že jim nic nepovím. Aspoň ne dnes večer. Nevím, proč bych měla ostatním zkazit den.

„Koukám, že jsi ještě pořád nenašel břitvu,“ prohodím suše a prsty mu prohrábnu kotlety.

„Ne, a ani se ji nechystám hledat. Ty vousy mi krásně zahřívají obličej.“

„Ale vypadal bys bez nich daleko mladší.“

„Proč bych měl vypadat mladý? Copak si hledám novou ženu? Tvoje máma mi bohatě stačí.“

Láskyplně se ohlédne na protější stranu pokoje, kde si máma naplno užívá roli hostitelky a nabízí ostatním na tácu krekry s camembertem a dalšími chuťovkami, za které určitě zaplatila majlant. Moji rodiče jsou do sebe pořád stejně zamilovaní jako ve svatební den před devětadvaceti lety. Když jsem byla v pubertě, moji kamarádi o nich tvrdili, jak jsou rozkošní, jenže já si myslela, že se chovají děsně trapně, zvlášť když se líbají všem na očích. Teď jsem ráda, že mají jeden v druhém oporu. Až umřu, budou ji potřebovat.

„Abych nezapomněl, všechno nejlepší k narozeninám,“ popřeje mi táta. „Máma pro tebe v kuchyni nachystala dárek.“

„Není to striptér, že ne?“

Tátovi zaskočí lok piva, které zrovna upil. „Ne,“ zvládne nakonec vyhrknout. „Ne, myslím, že toho se nemusíš bát.“

Mamka má k dárkům značně neortodoxní přístup. Zatímco moje kamarádky k šestnáctinám dostávaly nádherné, na zakázku vyrobené šperky s iniciálami vyrytými na rubu, mně máma dala dárkový poukaz na tetování a balíček kondomů.

„Běž a užívej si,“ pronesla hrdě, když jsem dárek rozbalila. Připouštím, že kondomy jsem časem využila, ale dárkový poukaz jsem nechala propadnout.

Další hodinu strávím tím, že obcházím po pokoji, všem děkuju a bavím se s lidmi, kteří se zastavili, aby se mnou oslavili dvacáté osmé narozeniny. Obývák je krásně a vkusně vyzdobený. Kolem visí barevné lampiony a v kalíšcích hoří svíčky. V kuchyni je stůl s občerstvením, který se prohýbá pod vahou výtvorů, jež se máma naučila připravovat za ty roky, kdy zkoušela všemožné recepty. Máma se s pozvánkami vážně překonala, takže jsou tu lidé, které jsem leta neviděla, překvapivě i můj učitel zeměpisu ze sedmičky.

„Potkala jsem ho v supermarketu,“ vysvětlí mi máma. „Vypadal osaměle a vyptával se, jak se ti daří.“

Cítím jejich lásku. Lásku mých rodičů, přátel, lidí, které znám celý život. Vnímám ji všude kolem sebe, v každém láskyplně naplánovaném detailu. Jindy by pro mě byla útěchou, ale dnes večer mě dusí. Ten tlak je nesnesitelný. Všechny jsem je zklamala.

„Napijeme se?“

Kate, moje nejlepší kamarádka, stojí vedle mě a drží dvě skleničky šampusu. Vděčně přikývnu a jednu si od ní vezmu. Rychle ji vypiju, vrátím jí ji a popadnu druhou. Kate vykulí oči.

„Není to tak zlé, že ne?“ zeptá se.

„Co?“

Na okamžik se leknu, že uhodla, že něco tajím.

Ukáže prázdnou sklenkou na obývák. „Tenhle večírek.“

„Jo tak. Ne, večírek je senzační.“

„Tak proč jsi celá zbledla? Cítíš se dobře?“ Nasadí ten svůj starostlivý doktorský výraz. Kate je praktická lékařka na místní klinice a dělá jí potíže vypnout pracovní režim, i když odejde z ordinace. Zvlášť když jde o její vlastní rodinu a kamarády.

„Jo, je mi dobře. Jenom jsem trochu ohromená.“

„Myslela jsem, že jsi o té párty věděla.“

„To jo.“

„Někdy jsem z tebe zmatená, Avo.“

„To zase nedá tolik práce,“ utahuju si z ní, abych jí dokázala, že jsem stejná jako vždycky.

„Hej.“ Pleskne mě po paži.

„Ještě jednu skleničku pro oslavenkyni?“ zeptám se s nadějí a zvednu prázdnou sklenku.

„Ale jenom proto, že máš narozeniny.“ Dívám se, jak se proplétá hloučkem hostů k lavici, na které je nachystané pití. Otočí se, ukáže mi lahev malibu a protáhne obličej.

„Panebože, vzpomínáš si na tu noc, kdy jsme tvým rodičům vypily všechno malibu?“ zeptá se, když dojde zpátky ke mně.

Zatvářím se zničeně, když si to vybavím.

„V životě mi nebylo tak špatně,“ pokračuje, vyplázne jazyk, jako kdyby zvracela, a otřese se. „Pořád jsem tvým rodičům vděčná za to, že to neřekli mým.“

„O čem si povídáte?“

Do hovoru nám vpadne Amanda, třetí vrchol našeho kamarádského trojúhelníku. V ruce drží papírový talíř a nadšeně se láduje indickým máslovým kuřetem.

Když ji uvidím, vyjeknu, obejmu ji kolem krku a divže jí nevyrazím talíř z rukou.

„Bacha,“ řekne. „Opatrně.“

„Kdy jsi přijela?“

Pokrčí rameny. „Včera večer.“

„Na jak dlouho?“

Nacpe si do pusy další sousto a dlouze zabrouká „hm“. „Těžko říct. Máme pauzu mezi turné. Asi bych se měla brzy ukázat ve studiu, ale zatím nemám konkrétní termín.“

Jsem neskutečně šťastná, že ji vidím. Celou dobu, co se kamarádíme, mi bylo jasné, že z ní jednoho dne bude hvězda. Pokud můžeme věřit její mámě, začala zpívat, jen co se naučila mluvit, a je to pro ni stejně přirozené jako dýchání. Má nádherně zbarvený hlas, lehce zastřený, ale přesto andělský. Zatím není mezinárodní hvězdou, ovšem má k tomu pořádně nakročeno.

„Je milé, že sis vzpomněla na nás prosťáčky, kteří jsme tě znali, než ses proslavila,“ dobírá si ji Kate.

„‚Proslavila‘ bych tomu neříkala,“ odfrkne si Amanda. „Turné po hospodách na Novým Zélandu je přesně tak úchvatný, jak by člověk čekal.“

„Jsem hrozně ráda, že ses stihla zastavit,“ řeknu jí. Když ji tu vidím, jsem vážně dojatá.

Přestane jíst a něžně se na mě podívá. „Jako kdybych si nechala ujít oslavu tvých narozenin.“

„Když jsem slavila jednadvacet, tak jsi ji vynechala.“ Nasadím rádoby dotčený výraz.

„Panebože, byla jsem v zahraničí.“

„Jo, jo, výmluvy.“

„Už se s tím konečně srovnej. A vůbec, o čem jste se to bavily, než jsem se objevila?“

„O té noci, kdy jsme vypily všechno malibu,“ odpoví Kate. „Amando, prosím tě, musíš se mezi sousty sem tam nadechnout. Koleduješ si o poruchu trávení.“

„Nemůžu si pomoct. Je to děsně dobré. Tu noc si pamatuju,“ zamumlá Amanda s plnou pusou. „Od té doby tu břečku nemůžu ani cítit.“

Zachvěju se. „Já taky ne.“

Dívám se, jak si povídají, a nechávám se unášet přívalem lásky a náklonnosti. Většina mých vzpomínek je spojená právě s nimi dvěma a zahrnují přes polovinu mého života. Prožily se mnou dobré i zlé, ať šlo o kluky, zlomené srdce, práci, dovolenou a pochopitelně i mou rakovinu. Když jsem onemocněla poprvé, byly fantastické. Doprovázely mě na léčbu. Když jsem na tom byla nejhůř, nosily mi květiny a malé dárky, aby mě rozptýlily. Pomáhaly mi při koupání, když jsem na to fyzicky neměla, a mnuly mi ramena, když jsem kvůli vedlejším účinkům léků zvracela do záchodu. Copak bych jim mohla říct, že si tím se mnou projdou znovu? Až na to, že tentokrát to bude horší, protože tentokrát není žádná naděje.

3. kapitola

Někdo zacinká vidličkou o sklenku.

„Promiňte. Můžete mi, prosím, věnovat pozornost?“ zavolá máma. „Ahoj,“ dodá, když na ni všichni upřeme pozornost. „Většina z vás asi ví, kdo jsem, ale pro ty, kteří mě neznají, jsem Gabby, Avina máma.“ Položí si ruku na hruď a odmlčí se, jako kdyby očekávala hromadný pozdrav, takový ten protáhlý, kterým děti každé ráno vítají učitele – „Dobré rááááánnnnnooooo, paní Greeeeeeenovááááá“ –, a je zklamaná, když místo toho následuje hrobové ticho a šoupání nohou.

„Rádi bychom vám – tedy, Avin táta a já – poděkovali za to, že jste sem s námi všichni přišli oslavit narozeniny naší nádherné dcery.“

Cítím, jak se oči všech upřely na mě, a nervózně zamávám.

„Myslím, že všichni víte, jak to myslím, když řeknu, že tento den je pro nás ještě významnější než normální narozeniny. Avo, co kdybys šla sem a stoupla si vedle mě.“

„Ne, to je v pohodě,“ namítnu, ale Kate mě protlačí dopředu.

„No tak, udělej jí radost,“ pobídne mě.

Když dojdu k mámě a postavím se vedle ní, připadám si jako ta nejhorší podvodnice. Ti lidé sem přišli, aby oslavili výročí dne, kdy jsem přišla na svět. A ve stejný den mi doktor oznámil, že můj život je skoro u konce. Když o tom tak přemýšlím, je to zatraceně zvrácená ironie.

„Musíme to dělat teď?“ zeptám se tiše skrz zatnuté zuby a přitom se usmívám, jako kdybych měla tvář ztuhlou mrazem.

„Ano, musíme,“ ujistí mě máma. „A pořádně se usměj. Tváříš se, jako kdyby ti někdo zajel křečka.“

„Žádného křečka nemám.“

„Řečnický obrat.“

„Ne zrovna moc obratný…“

Mamka mě ignoruje a otočí se zpátky k hostům. Zadívám se na místnost plnou usmívajících se lidí a ztěžka polknu. Přece se teď nesložím. Ne teď. Ne přede všemi.

„Před dvaceti osmi lety,“ spustí máma dramaticky. „Ve tři dvacet pět ráno jsem ležela na zádech v nemocnici na posteli, zírala do zářivého světla, nohy jsem měla roztažené…“

„Mami!“

„Co?“

„Nemusíme vědět všechno. Jako ani zdaleka.“

„Nechtěla jsem porod popisovat do nejmenších podrobností,“ brání se. „Jenom jsem chtěla přiblížit atmosféru.“

„A my už se do ní vžili.“

„Dobře, tak k věci.“ Vezme mě za ruku a hrdě se na mě zahledí. „To hlavní, co se snažím říct, je, že tvůj táta a já jsme na tebe neskutečně hrdí. Byla doba, kdy jsme se báli, že nemůžeme mít děti, a pak se nám dostalo obrovského požehnání, když se nám narodila tak úžasná, laskavá, milující, zábavná, milá a talentovaná dcera, a takhle bych mohla pokračovat donekonečna, ale snažím se svou řeč moc neprotahovat, aby se všichni mohli zase pustit do jídla a pití.“ Odmlčí se a významně se podívá na naše přátele a příbuzné. „Nechci, aby tu zůstaly nějaké zbytky.“

Všichni se zasmějí, protože na stole je šílená hromada jídla, a to se ví, že něco zbude. Tenhle vtip má u nás dlouhou tradici, protože mamka je proslulá jako přepečlivá hostitelka.

Potom mamka obrátí pozornost zpět ke mně. „Máme tě rádi a víme, že jsi to neměla lehké, ale jsme neuvěřitelně hrdí na to, jak ses k tomu boji postavila. S obrovskou odvahou, odhodláním a neuvěřitelně veselou myslí. Jsme pyšní, že jsi v posledních letech dokázala znovu začít žít po svém. Na to, že zkoušíš, co ti život může nabídnout, a zkrátka a dobře, na to, že jsi prostě fantastická.“

V tu chvíli mi vyhrknou slzy. Objeví se dočista proti mé vůli. Její slova strašlivě připomínají poslední rozloučení. Spěšně si slzy utřu a doufám, že si všichni budou myslet, že je vyvolaly vzpomínky a přecitlivělost.

„Ach, Avo.“ Máma popotáhne. I jí se lesknou oči. „Nechtěla jsem tě rozplakat.“

„Já vím.“

„Bene,“ křikne, až sebou trhnu.

Táta vykoukne zpoza dveří do kuchyně.

„Už?“ zeptá se.

Máma zvedne prst. „Ještě moment. Avo, víme, že jsi poslední roky vytrvale šetřila na svou velkou výpravu za moře. A i když mi nejspíš zlomí srdce, když se s tebou budu muset plus minus na rok rozloučit, s tvým otcem jsme přišli na něco, díky čemu pro tebe bude cestování o něco,“ nakloní hlavu na stranu a snaží se najít správné slovo, „pohodlnější.“ Mávne na taťku.

„Už?“ zeptá se táta.

Máma protočí panenky. „Ano, už.“

Táta se vynoří z kuchyně s velkým tmavomodrým batohem. Takovým tím, co stojí stovky dolarů a má kapsy na všechny věci, které by člověka mohlo napadnout vzít s sebou. Přitisknu si ruce na pusu. Ten batoh jsem okukovala celou věčnost. Jak máma přišla na to, že ho chci?

„Kate se o tom tak trochu zmínila,“ vysvětlí máma, jako by mi četla myšlenky.

„Rádo se stalo,“ zavolá Katin hlas. „I když jsem pořád naštvaná, že se zdekuješ.“

„To není všechno,“ ozve se táta, který jen stěží skrývá nadšení. „Uvnitř něco je. Otevři ho. Honem. Otevři ho.“

„Není to něco, kvůli čemu bych mohla mít problémy na hranicích?“ udělám odbočku, abych získala čas.

„Ne, není to nic ilegálního.“ Máma si povzdechne. „Škoda.“

Když vidím ten batoh, který je sám o sobě neškodný, jsem v koncích. Představuje všechno, o čem jsem si dovolila snít a v co jsem doufala od okamžiku, kdy jsem před pár kratičkými lety uslyšela ta magická slova:

Jste bez známek onemocnění.

Hned potom se mě zmocnil ohromující pocit, že jsem dostala druhou šanci z nějakého důvodu a že mám se životem udělat něco víc než sedět v kanceláři, počítat hodiny, než budu moct odejít domů, a žít od výplaty k výplatě. Nejvíc se mi nabízela představa, že budu cestovat a poznám svět. Získala jsem tím určitý cíl. Proto jsem se rozhodla našetřit a vydat se objevovat svět bez časového rozvrhu nebo konkrétních plánů, jenom s batohem, a vypravit se, kamkoli mě cesta zavede. Jenže teď se můj sen řítí dolů do výlevky, ve kterou se můj život změnil.

Roztřesenými prsty zápolím s přezkami batohu, dokud mě máma, která nikdy neoplývala trpělivostí, neodstrčí stranou.

„Pusť mě k tomu,“ řekne. „Když to necháme na tobě, budeme tu čekat celou noc.“

Otevře batoh a nakloní ho, abych se mohla podívat dovnitř. Nejdřív mám dojem, že je prázdný, ale pak si všimnu bílého záblesku a dojde mi, že na dně leží obálka. Otevřu ji a uvnitř objevím blahopřání.

„Přečti to nahlas,“ vybídne mě máma.

Zavrtím hlavou. „To asi nezvládnu.“

„Dobře, tak to přečtu já.“

Vezme mi blahopřání z ruky, odkašle si a nasadí hlas, který používá při představení svého ochotnického spolku a který, jak jí bylo řečeno, je „mocný“ a „velitelský“.

Drahá Avo, všechno nejlepší k narozeninám! Děkujeme Ti za to, že jsi naprosto úžasná dcera. Nikdy bychom si nedokázali představit, jak moc na Tebe budeme pyšní. Tady máš od nás dárek – letenku do Rio de Janeira! Pochopitelně s otevřeným datem zpátečního letu, aby ses mohla vrátit domů, kdykoli na to budeš připravená. (A jestli pro Tebe cestování není a vrátíš se brzy, nikdo Ti to nebude vyčítat.) Sice pro nás bude těžké se s Tebou (dočasně!) rozloučit, ale hlavně si přejeme, aby tvůj život byl plný báječných dobrodružství. Až budeš ve světě, kde budeš dělat všechno, co potřebuješ, a získávat přitom kouzelné vzpomínky, které Tě budou provázet po celý život, jenom si pamatuj, že jsme tady, máme Tě moc rádi a že Tě jako první přivítáme na letišti, jakmile se vrátíš. Navěky s láskou, máma a táta.

Dočte přání a s očekáváním se na mě zadívá. V očích se jí opět lesknou slzy. Slyším, jak si všichni kolem šeptají, nepochybně plní úžasu nad tím, jak jsou moji rodiče štědří.

„Nevím, co na to říct,“ odpovím. Připadá mi, že se každým okamžikem změním v ubrečenou trosku. „Děkuju vám. To je úžasné a naprosto nečekané.“

„Ano, tvůj otec pro jednou dokázal udržet aspoň nějaké tajemství. A rádo se stalo.“ Přistoupí ke mně, aby mě objala, a mávne na tátu, ať se k nám připojí. Na chvilku se mi podaří zklidnit a jen si užívat teplo jejich rukou, když mě objímají. Je to tak příjemné a konejšivé. Vdechuju známou vůni, která je pevně zakotvená v mém dětství, vzpomínkách a životě. Zničehonic propadnu panice nanovo. Jak jim to mám proboha říct?

„Musím na záchod,“ zamumlám a vyklouznu jim z náruče.

„Cítíš se dobře?“ zavolá za mnou máma.

Nedokážu jí odpovědět.

Místo toho, abych na konci chodby zahnula doprava, otevřu známé dveře vlevo a vpadnu do svého dětského pokoje. Zavřu dveře, opřu se o ně, zavřu oči a zhluboka se nadechuju a zase vydechuju, dokud necítím, že se můj pulz zpomaluje a panika pomíjí. Natáhnu ruku do důvěrně známé tmy a rozsvítím lampu. Pokoj vmžiku zaleje hřejivé, vlídné světlo. Až tady, v tichu mimo hluk hovoru na večírku si všimnu, že venku začalo pršet a kapky hlasitě dopadají na železnou střechu.

Pokoj vypadá stejně jako v den, kdy jsem ho opustila. I když, není to tak docela pravda. Když jsem odsud před sedmi lety odešla, byla jsem bez sebe nadšením z nově nabyté nezávislosti a svobody. Sbalila jsem se narychlo. Všechno, co bych mohla potřebovat, jsem naházela do plastového pytle a zbytek věcí jsem nechala rozházený po pokoji, jako kdyby se jím prohnal hurikán. Máma je pak prošla a uklidila a nejspíš využila příležitost k tomu, aby něco vyhodila.

Opatrně se posadím na konec postele a se smíšenými pocity se rozhlédnu. V tomhle pokoji jsem vyrostla. Rodiče dům koupili předtím, než jsem se narodila, a i když jsem od té doby bydlela na různých místech, tohle mi jako jediné připadá jako skutečný domov.

Přejedu rukou po hladkém dřevěném obložení za postelí. Vím přesně, kolik suků je v mém pokoji (487), která prkna vržou v žáru odpoledního slunce a která se hlasitě svrašťují, když je zima a vzduch venku se ochladí. Na koberci je pořád patrná skvrna od růžového laku na nehty, který jsem tam rozlila, když mi bylo dvanáct a chystala jsem se na svou první diskotéku, a v rohu je nenápadná prasklina od toho, jak jsem tam frustrovaně mrskla botu, když mi bylo šestnáct a měla jsem zaracha z důvodu, který mi tehdy připadal děsně nefér, a bylo mi jasné, že to rodičům nikdy neodpustím, ale teď z toho zbyla už jenom mlhavá vzpomínka.

Připadá mi, jako kdyby se na mě stěny tiskly. Nedokážu se nadechnout, aniž bych vydala divný, přiškrcený zvuk. Z očí mi znovu vytrysknou slzy. Padnu na záda na postel a nechám je vyklouznout ven. Ve skrytu duše zuřím nad tím, jak je to všechno nespravedlivé, potichu, ale o nic méně rozběsněně. Proč zrovna já? Proč zase? To nestačilo, že jsem žila ve strachu ze smrti už předtím? Ani to, že mě rozřízli, odstranili části mého těla, které se vzbouřily proti mně jako vzpurní námořníci, odvezli je někam do laboratoře, kde je vyšetřili a pak spálili jako při pochmurné zkoušce toho, co čeká zbytek mého těla? Nestačilo, že jsem byla tak nacpaná léky, že jsem sotva poznávala vlastní odraz v zrcadle – jakousi odulou, plešatou ženskou, která se podobala spíš mrtvole z béčkového hororu než mně samotné.

Uběhlo dost času na to, abych se trochu uklidnila, zapomněla na ostražitost a aby se strach, který mě pronásledoval, vytratil. Dovolila jsem si myslet, že je to za mnou a můžu si vychutnávat život. Jenže teď jsem tady a znovu jsem konfrontovaná se svou smrtelností, ovšem tentokrát v přesýpacích hodinách zbývá jen určité množství písku a rychle se vytrácí.

Netuším, jak dlouho jsem ležela schoulená jako dítě v lůně a oplakávala jsem dobu, kdy byly věci jednodušší, a vlastní nevinnost, ale nakonec jsem si vzpomněla na to, proč tu jsem a že tady jsou lidi čistě kvůli mně. Nevědí, proč jsem zmizela. V jejich očích se prostě chovám nezdvořile. Posadím se na posteli. Včera bych si toho píchnutí v zádech a nohou skoro ani nevšimla. Dnes vím, že to jsou symptomy začátku mého konce.

Můj odraz v zrcadle nevypadá dvakrát dobře, ale bude to muset stačit. Nejsem ten typ holky, která s sebou nosí záložní make-up pro drobné úpravy. Rukama si z obličeje setřu slzy a osuším je o šaty. Včera jsem si s nimi lámala hlavu a dost to přeháněla. Budou se hodit na párty? Vypadají dost společensky? Ale ne tak společensky, aby budily dojem, že se potom chystám na koktejlový večírek? Připadá mi to jako hloupé mrhání myšlenkami. Mohla jsem ten čas strávit koukáním na mraky, nebo si číst dobrou knížku, nebo napsat kamarádce, se kterou jsem si kdysi dopisovala a potom na ni pozapomněla a víc než deset let se jí neozvala. Pokud ovšem ještě pořád žije na stejné adrese. Jde o to, že jsem ten čas mohla věnovat něčemu smysluplnému místo toho, abych si dělala starosti s tím, jestli moje oblečení vypadá hezky, nebo ne. Zjistila jsem to, už když jsem si tímhle procházela poprvé, ale během pár let jsem se vrátila ke starým návykům. Je snadné chrlit fráze typu „život je krátký“ a „prožívej každý okamžik, jako kdyby měl být tvým posledním“, jenomže vést takový život dlouhodobě je vyčerpávající.

Už se obracím ke dveřím, když koutkem oka postřehnu něco bílého. Obrázek zavěšený na mé nástěnce snů. Další věc, kterou jsem tu nechala ve spěchu, abych konečně vylétla z hnízda a vrhla se do víru dospělosti.

Déšť zesílil a jeho zvuk mě skoro ohlušuje, jako kdyby šlo o metaforu toho, jak se cítím. Přejdu blíž a prohlédnu si obrázky, které jsem hrozně dávno pečlivě vystříhala z časopisů a připíchla je na nástěnku. Znám je stejně dobře jako vlastní tvář a zlehounka po nich přejedu prstem. Tehdy jsem se na ně hrozně často dívala, snila jsem a představovala si budoucnost.

Nejsou to fotky exotických zemí ani fotky Disney Worldu, Paříže nebo pyramid v Egyptě. Nic takového.

Jsou to snímky svatebních střevíců, šperků a kytic, dortů a oltářů pokrytých květinami. Nevěsty jsou oblečené v těch nejúchvatnějších šatech. Mají dokonalé účesy i líčení a na tváři mají výraz čiré radosti.

Někdo zaklepe na dveře a já k nim otočím hlavu. Klika se pohne, dveře se otevřou a do pokoje nakoukne máma.

„Tady jsi,“ řekne. „Jsi v pořádku?“

Přikývnu.

„Tak pojď honem zpátky a povídej si s hosty. Začínají si myslet, že jsi vzala do zaječích.“

Ještě se jednou dlouze zadívám na fotky a vydám se za mámou chodbou zpátky do obýváku.

„Našla jsem ji,“ oznámí máma rozzářeně nikomu určitému. Většina lidí se přesto otočí a usměje. Amanda, která si byla v kuchyni pro pití, se vydá za mnou a podezíravě se na mě podívá.

„Je ti dobře?“ zeptá se tiše.

Obejmu ji kolem krku a dotknu se svým čelem jejího. Takhle zblízka vidím pihy na jejím nose. Podstatnou část puberty strávila tím, že se je pokoušela schovat pod vrstvou make-upu.

„Ne,“ odpovím. „Není mi dobře. Ale díky za optání.“

Zmateně se zamračí.

„Bude proslov oslavenkyně?“ zavolá kdosi a v obýváku se rozhostí ticho, ve kterém zaznívá jenom déšť, z něhož už se stal pěkný liják. Všichni se na mě s očekáváním zadívají. Odtáhnu se od Amandy, i když ji jednou rukou dál držím kolem ramen. Kloužu pohledem po tvářích ostatních. Zvědavě mě pozorují. Všechny je znám, ale připadají mi cizí. Samozřejmě pro mě budou ze začátku truchlit. Ale jak dlouho to bude trvat? Dokud se všední život nepřikrade zpět a oni na mě nezačnou vzpomínat s čím dál většími odstupy. Možná jsem sobecká, jenže představa, že moje rodina a přátelé budu žít dál beze mě, mi nepřináší útěchu, pouze strach.

Život je tak naléhavý.

Jestli chcete něco udělat, tak se dejte do toho. Udělejte to teď.

Vybaví se mi slova té staré ženy.

„Budu se vdávat,“ řeknu tiše.

Máma tázavě svraští čelo a snaží se přebrat si slova, která právě zaslechla.

„Cože?“ zeptá se.

„To jako vážně?“ dodá Amanda.

„Budu se vdávat,“ zopakuju hlasitěji. „BUDU SE VDÁVAT.“

Déšť ustane.

Máma se podívá na mě a pak na Amandu.

„Za ni?“ zeptá se.

4. kapitola

Zavrtím hlavou. „Ne, na to jsem se nezeptala.“