Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Marek Přibil

Rehabilitace Adama a Evy

Kniha vychází s finanční podporou Ministerstva kultury České republiky.

© Marek Přibil, 2021
© Grada Publishing, a. s., 2021

Odpovědná redaktorka Julie Gonzálezová
Redakční úpravy Monika Jitřenková
Obálka, grafická úprava a sazba Ondřej Mikulecký
Fotografie a ilustrace na obálce Marek Přibil

Vydala Grada Publishing, a. s.
pod značkou Cosmopolis
v Praze roku 2021,
jako svou 8203. publikaci

Tisk FINIDR

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-4483-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-4482-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3091-7 (print)

Teodoru Přibilovi, který se narodil 18. března 2014

PROLOG

1: Vyhlídka

Tenhleten román, román číslo IV, píšu s časovým odstupem. Jeho konec prozatím neznám. Morální ponaučení ano.

Píšu ho na místě zvaném Boa Vista; to je název, který lze z portugalštiny přeložit jako „pěkná vyhlídka“ či „dobrý pohled“. Po sedmihodinovém letu z Prahy jsem se tu octl již poněkolikáté. Naposled nyní, což znamená v samém závěru druhé dekády třetího milénia. A co se týká samotného příběhu, nebudu to protahovat:

Budu-li nucen (v případě odmítnutí stávajícím nakladatelem) nabídnout rukopis víceru dalších, zapřu formu jak hlavolam, existencionální přesah, zatajím kierkegaardovské myšlenkové orgie či komediální allenovské piruetky. A stejně tak nepřiznám popis doby, kdy se lámou dějiny, kdy se společnost rozdělila pod náporem ideologické sofistiky, a taktéž vizi o kolizi křesťanství s islámem a prvky z žánru science fiction ve stylu Houellebecqa.

Obával bych se, že i kdybych před nimi hovořil ve vzletné nadsázce jako nyní, byl bych za troglodyta či přinejmenším blbouna nejapného, jelikož vše, co vyzní překombinovaně, věští finanční ztrátu.

Takže pravděpodobně by mi v takové situaci nezbylo nic jiného nežli naopak nadhodit lacinou návnadu o natuty zaručeném komerčním trháku. Napsat anebo povědět nakladatelům (jaksepatří dryáčnicky), že pominu-li Adama a Evu, je tohle thriller skrz naskrz prošpikovaný vzedmutými emocemi, vulgarizovanou poetikou (pro dnešní dobu tak symptomatickou) a hlavně, třebaže jsou mi proti srsti, notně odpudivými odposlechy.

Skutečnými odposlechy; takovými, jež jsou na rozdíl od shora vybájených představ o finální podobě tohoto románového textu, který právě na Boa Vistě začínám psát, bohužel holou fakticitou. Které jsou reálné.

* * *

Takový koncept románu, to by byla jistě dobrá zpráva nejen pro nakladatele, jimž jde pochopitelně o zisk a při představě žánrově postmoderního hybridu by se orosili, nýbrž i pro čtenáře. Alespoň pro ty, kteří mají v oblibě jako relaxační doplněk k plážovému lehátku srdceryvné paperbacky cinknuté zpravodajským prostředím; takové ty bezduché konspirační zkazky à la Sidney Reilly, literární předobraz nula-nula-sedmičky, agenta Jamese Bonda, kterého má podle posledních zpráv v chystané epizodě proslavené filmové série zastínit, či dokonce nahradit žena.

Ovšem mám i špatnou zprávu: jednoznačně vás zklamu, prahnete-li – tak jako žízní násoska po ranním hltu vyprošťováku – po nějakém tom pikantním zjištění. Dychtíte-li po čemsi na způsob ministr vnitra načapaný s prostopášnou animírkou na utajené sociálnědemokratické party, anebo po jakémkoli jiném, jedno jak nevkusném:

Ty dekadentní audiozáznamy – ty zmíněné odposlechy – již neveřejné nejsou. Ba právě naopak: v Čechách, mojí malé vlasti, s nimi byl dávno obeznámen kdekdo, možná snad každý. A nejenom v Čechách: s dávkou troufalé „domýšlivosti“ připomínám, že ohlas měly taktéž v zahraničí; na starém kontinentu v době, kdy eskalovala migrační krize, debatovalo se o tajuplných nahrávkách na půdě europarlamentu (v té v mnoha ohledech vyprázdněné instituci), a za Atlantikem plnily stránky dokonce v samotných slovutných The New York Times.

A jak jsem předeslal, plnily je nikoli ve světě fikce, nýbrž ve světě, jejž nazýváme realitou, poněvadž býváme zpravidla přesvědčeni, že skutečnost dokážeme svými čidly rozpoznat; podobně jako čas.

* * *

K dechberoucímu vyzrazení „šokujícího“ obsahu odposlechů tudíž nedojde, když už k němu jednou došlo; tedy alespoň doufám, že bylo do éteru vypuštěno úplně vše, co ze mě učinilo na dlouhou dobu nenapravitelně smutného člověka – člověka, jenž si to vyžral i s vysokohorskou přirážkou. A vy se s tím budete muset smířit; nanejméně ti z vás, kteří jste lačni po skandálech všeho druhu a libujete si v nich s dávkou oplzlé škodolibosti.

Ostatně jako jsem se s tím musel smířit i já sám…

Asi jste už pochopili, že v tomhle neblahém příběhu, plném temných okolností, podlostí, pochybností a frustrace, osobně figuruju. A nejde o vedlejší roli.

Ale zanechme již toho vlísávání se do přízně nakladatelů prostřednictvím bombastických anticipačních vnadidel, jakkoli je na druhou stranu fakt, že mě tahle story (ve skutečnosti ji více než pro čtenáře píšu pro svého syna) stála místo – jak místo pracovní, tak místo ve společnosti. A také že by mě v důsledku toho, co se událo, a špatné pověsti ještě i v tuhle chvíli nepřijali ani v Akademii věd, i kdybych se tam pokoušel nastoupit zaměstnání na seriózní pozici pouhopouhé laboratorní myši; na společenském žebříčku stojí drobný hlodavec výš než já.

Ověřil jsem si to.

2: Podivnost

Také Adama vyhodili z práce – 15. března 2014, zhruba tři roky přede mnou.

Jestliže si vzpomene na telefonát s panem generálním – inženýrem Herodesem (hebrejsky ) alias Monologem, známým též pod přezdívkou Ukrutný monolog, vyskočí mu na těle kopřivka a husí kůže v jednom ještě i dneska. Monolog, než Adama střelhbitě ze zaměstnání vykopnul, mu udělal totiž v záchvatu manické psychózy z hlavy doslova dechový nástroj; Adamovi doposud nikdo nikdy nevytroubil do ucha takovou sérii nadávek.

Dodneška si na to pamatuje, jako kdyby to bylo včera, na čemž by nebylo vůbec nic zvláštního, pokud by byl tehdy na světě. Jenže on nebyl. Že to zní jako z roztodivné science fiction? Zní: v době, kdy Adam dostal padáka, opravdu neexistoval – ani fyzicky, ani duševně, to jest v nějakém astrálním stádiu. Brzy se dozvíte, že za tím nejsou žádné čáry máry a tu podivnost lze racionálně vysvětlit.

* * *

Adam pracoval jako producent bezvýznamného TV sitcomu Přerušovaná soulož na biblické motivy v jedné ještě bezvýznamnější (alespoň co do umělecké kvality pořadů), leč na druhou stranu značně sledované komerční televizi.

Hlavní roli právničky Támar, častěji Tamary, hrála svého času populární česká herečka, které sice nebyl dán do vínku nepřehlédnutelný dar vynikat v herectví, ale jejíž kvality se dokázaly projevit v roli multifunkční postelové podložky, na kterou majitel stanice a scenárista sitcomu v jedné osobě, zmíněný Herodes Monolog, rád ulehával. A čím déle herečku, řečenou Podložka, hobloval, tím většího postavení se jak jemu, tak jí (v Podložčině případě v televizi) dostávalo. Nakonec na ni stačilo jen trochu křivě pohlédnout a člověk na hodinu letěl, i kdyby šlo o programového ředitele; tak výsostnou pozici Podložka na pracovišti měla.

Támar se do Evropy doplavila sama z Izraele na vratkém člunu přes Středozemní moře. Důvod? V domovině jí choť odpíral těhotenství, aby se jí nevytahala prsa. Roli mužského protějšku, jehož poznala v Praze – gynekologa Ónana, nezbedného levobočka pracháče z Ománu, pak v Souloži ztvárnila vycházející hvězda polské kinematografie Bogusław Paskaljević, jehož otec byl Srb jak poleno a matka polská choreografka s židovskými předky.

Třebaže jde o biblické jméno, z Ónana udělal Monolog Araba a jeho milenecký svazek s Támar povýšil na jakousi metaforu novodobého souznění celosvětových náboženství. A protože i Ónan Támar zanedbával a více než jejímu klínu věnoval se masturbaci, Támar, toužíc po potomstvu, jej ráda provokovala.

V jednom z dílů Přerušované soulože měla Podložka podle scénáře mrskat nohama kolem tyče v baru a překvapit uměním na poli pole dance nejen Ónana, ale i manželský pár Jarku a Bohumila Procházkovy (s nimiž Támar a Ónan navázali přátelství). To nebyl nesnadný úkol z hlediska herectví: jako rozený podložkový talent s perfektním žlábkem mezi ňadry a gymnastickou průpravou z dětství byla pro Podložku scéna u tyče hračka. Patálie spočívala v tom, kde ji natočit.

Adam usoudil, že při omezeném rozpočtu vyjde levněji než stavba rekvizit nějaký bar, kdyby nabídl jeho majitelům za krátkodobý pronájem barter v podobě skryté reklamy v Souloži – záběr na tyč. Ale kde takový podnik splašit?

Po deseti telefonátech, kdy mu nechtěl vyjít nikdo vstříc, zavolal nakonec zoufalý Adam do jednoho z pražských kabaretů, který byl známější jako lunapar neboli hampejz. Domluvil se s provozním, že malý štáb může dorazit ráno, kdy bývá kabaret prázdný, jelikož hopsandy se také musí někdy vyspat.

3: Přistání

Jak už to bývá, uprostřed natáčení se obvykle všechno pohnojí. A podělalo se to i tentokrát: za kuropění vystoupila Podložka do deště z nablýskaného BMW v pravém norku, jako obvykle s náladovými výkyvy, a ještě k tomu pronásledovaná roztomilým, leč psychicky labilním bílým pudlem Georgem Clooneym v pleteném růžovém oblečku, kterého si na poslední chvíli musela vzít s sebou.

Adam vyskočil z druhého vozu, v němž dorazil spolu s režisérem. Oba chvíli pohoršenou hlavní protagonistku ubezpečovali, že díky perfektním rekvizitám reálného kabaretu ve vyhlášené ulici neónů a červených luceren se bude natočený materiál rovnat oscarovému Rain Manovi. Málem se jim už podařilo husičku obalamutit, nebýt portýra, jenž vystrčil kebuli ze dveří na ulici a před Podložkou ji lehce sklonil: „Jo, madam, dneska se ještě mrdá. Dorazila k nám děcka z Holandska. Hodinku dvě budete muset posečkat.“

A to se nemělo stát: Podložka zalapala po dechu, pocítila náhlé postižení úžehem, nasadila pohled krvelačné Umy Thurmanové z Tarantinova kasovního trháku Kill Bill, stejně tak čokl Clooney, a vytočila na mobilu Herodesovo číslo. Jazyk se jí rozkmital do takových obrátek, až z toho začala po chvíli sama koktat. A jelikož herectví je založeno i na hlasovém projevu, přirozeně se vyděsila, aby jí zadrhávání nezůstalo (neboť v případě Podložčina božského sopránku nepřicházela přeci dabérka v úvahu), a okamžitě sebou plácla v mdlobách na chodník před kabaretem.

„Dost, ty nelidská slizká stvůro, ty hyeno, ty nestvůro! Co, co… Co sis to dovolil?! Zatáhnout hlavní tvář naší televize do bordelu!“ hřmělo z telefonu, jejž držel u ucha protentokrát Adam, až se i po Podložčině kolapsu opět labilní Clooney choulil u jeho nohy se staženým ocasem, zpod kterého ucvrnkával. A poté, co se Podložka probrala a odvlnila po chodníku nazpátek do auta, vracel se Adam s mokrou nohavicí do práce městskou dopravou a pěšourem, jelikož režisér dostal od Monologa zákaz ho svézt.

Jakkoli mezi kolegy vyvolalo Adamovo „producentské“ umění salvy smíchu, ale i uznalý potlesk, jelikož Podložky se vyjma Herodese Monologa všichni nejenom báli, ale současně jí i opovrhovali, nebylo to nic platné: přímo z osobního oddělení neboli HR byl Adam exportován za zuřivého odfrknutí personální ředitelky takovou silou, že nežuchnul na ulici, nýbrž letěl chvíli pomalu jako ten Bernis, jako ten Saint-Exupéryho L‘Aviateur, krkolomnou rychlostí přes celé hlavní město.

Přeletěl ani ne padesát metrů nad Vltavou, u které se předtím pokoušel domluvit v kanceláři na nábřeží s jakýmsi headhunterem, aby mu našel nový džob, leč lovec mozků nebyl úspěšný. „Kochal“ se pohledem na vlastní zapadající slunce a snil o tom, že začne nový život, protentokrát ne jako Bernis, nýbrž jako vrabec. Opět akceleroval a nabral výšku. Opakovaně prováděl akrobatické figury a vůbec netušil, kdy a kde dopadne.

Naštěstí po hazardním manévru nad Kavčími horami – tam, co v Praze sídlí veřejnoprávní televize, roztáhl nakonec prozíravě padák a po poněkud krkolomném přistání ho z fleku přijali.

Bylo to terno.

4: Bezúhonnost

Každý režim, ať už je fašistický, socialistický, kapitalistický či podivný (ten, v němž dnes v EU žijeme), potřebuje lidi bez poskvrny. Vyžaduje bezúhonné mládí, a to obzvlášť na počátku, v době svého rozpuku, kdy přichází na scénu a střídá režim jiný, anebo ho již nahradil. Z historie známe Hitlerjugend či komsomolce; aktuálně je to Greta Thunbergová.

Když mi bylo v roce 1989 čerstvých třináct let, nastala změna poměrů i v Čechách: socialistické zřízení vystřídal kapitalismus. Dějiny začali psát noví vítězové a já později patřil do líhně neposkvrněných, kteří se rychle vyšvihli; ostatně jako se snadno vyšvihl i Adam. Jenže pak se něco událo. Cosi se podělalo. Po sérii kompromisů, po řadě ústupků mě režim semlel. A já již najednou bezúhonný nejsem.

Jinými slovy: zažil jsem iluzi úspěchu, na bedrech si nesu zkušenost pádu i pokus o nový autentičtější začátek v době, kdy už jsem znal život, v zásadě. Ale že bych byl v téhle bryndě sám, si sebestředně nenamlouvám. Rozhodně ne. Naopak mám za to, že motiv držkopádu je jedním z důležitých témat mojí generace. Generace bezúhonných, co si s předchozím režimem nezadala, jelikož k tomu vzhledem k věku neměla příležitost.

A ovšemže jsou její příběhy (a tedy i můj) v porovnání s osudy lidí, co skončili z politických důvodů v gulagu, uranových dolech či na šibenici, povětšinou trapné. A trvalo mi dost dlouho, než jsem si to byl s to uvědomit. Asi stejně dlouho jako prozření, že obraz sama sebe tak, jak jej dlouhodobě vnímám, je silně zkreslený. Že se vnímám nepřesně; zhrozil jsem se.

Na jednu stranu bych tak sice po vzoru van Gogha obětoval ucho, pakliže by se mi podařilo nadobro vymazat ze života stěžejní část svého věhlasného akčního dramatu – tu trapnou odposlechovou „autobiotragédii“. Na druhou stranu mi sem tam přijde, že i kdyby v životě fungovala jako na počítači klávesa delete, nestiskl bych ji. Právě kvůli sebepoznání, jež s sebou drama přineslo.

5: Určení

Co se týká hlavního časového určení, tedy vymezení dramatu, pomiňme teď sporadické retrospektivní výlety do 80. a 90. let minulého století, které se dotýkají Adamova příběhu; zprostředkuju vám je později. Stejně tak opomeňme nemnoho dějů z přelomu třetího milénia včetně následné dobrodružné a erotické výpravy do roku 2039. Naše vypravování se totiž odehrává předně mezi lety 2016 a 2020.

Ale k té mojí nikoli vedlejší roli: nemíním prozradit všechna svá tajemství najednou, avšak je všeobecně známé, proč a jak jsem se stal „slavným“: před více než dvěma lety, počínaje květnem 2017, jsem se přimotal coby novinář Mladé fronty DNES do sféry vlivu peprné aféry Šuman. Z jejích drtivých spárů poznamenán asi i doživotně, každopádně přes jednu jedinou noc, jejím cejchem – gangsterskou pověstí a ztrátou chuti k jídlu.

Mediální kauzy, přesněji řečeno kauzy, jež řeší se v médiích, mnozí lidé na rozdíl od přímých účastníků těchto afér (ale zase naštěstí pro ně) rychle a rádi zapomínají. Dříve, než sdělnou zkratkou z tohoto důvodu připomeneme, v čem aféra Šuman spočívala, mrkněte prosím na první kresbičku:

Kromě tří čtyř fotek vybavíme pro lepší orientaci náš román deseti neumělými náčrtky především časové osy podle jednotného mustru. Jednak mě kresbičky baví, jednak je budeme postupně rozšiřovat o další informace týkající se mimo jiné aféry Šuman, z níž jsem měl, ale stále i mám, jak zřejmo, švába na mozku. A také je budeme doplňovat o údaje a fakta z roztodivných historek Adama a Evy.

6: Reportéři

Když v květnu roku 2017 aféra Šuman propukla, Adam ještě Evu neznal; byl single, jak sám říkával. Ve veřejnoprávní televizi, před níž svého času přistál po letu plném kostrbatých piruet, měl coby produkční a dramaturg na starosti i jistý publicistický pořad. Dal rychle dohromady tým dvou elitních a známých televizních reportérů, aby o skandálu natáčeli: Zrzku a Kozlíka; to jsou pseudonymy a vysvětlím je později, podobně jako objasním další přezdívky, třeba fízl Zidi.

Dvojice se spikleneckým pohledem patřila k pražské kavárně. To je pejorativní označení pro skupinu politicky aktivních velkoměstských intelektuálů, kteří se snaží navazovat na odkaz zesnulého exprezidenta a dramatika Václava Havla; spíš ale vytvářejí nové náboženství – havlismus, který je v rozporu s jakýmkoli disidentstvím, uměleckou činností dramatika a proti kterému se bývalá hlava státu nemůže logicky ohradit. Podle odpůrců představuje také pražská kavárna ohnisko zhrzenosti, ale i neukojených ctižádostí, a smýšlí o sobě tak, že je nadějí celého města i země, již plánuje ovládnout multikulturalistickou či „neomarxistickou“ ideologií – tak, že je pomalu pupkem světa.

Neřadím se ani mezi příznivce pražské kavárny neboli sluníčkáře, ani mezi jejich zásadní odpůrce; obě ty naprosto protichůdné party jsou mi v zásadě fuk. Patřím k lidem, které nyní výhradně zajímá, co si v květnu 2017 na televizní poradě publicistického pořadu naši tři kolegové ujasňují.

* * *

Aféra Šuman, to jsou nelegálně pořízené odposlechy (zdá se, že nelegálně, podotkne Zrzka), které unikly bezostyšně na veřejnost. Nahrávky ze soukromí Andreje Babiše – tou dobou českého vicepremiéra, vrchního šéffinančníka, šéfa politického hnutí ANO, mediálního supermagnáta (tehdy mimo jiné vlastníka deníku, kde jsem pracoval) a oligarchy, kterého nemá pražská kavárna v lásce; slabé slovo: vůči kterému srší nenávistí.

Kozlík a Zrzka, s výrazy prostoduchými a krutými zároveň, zanedlouho dospějí k závěru, že hlavní gró skandálu tkví momentálně v obsahu těchto dle Zrzčina soudu mimořádně kontroverzních záznamů. „V obsahu nahrávek ze zčásti pracovních a zčásti neformálních Babišových schůzek, jak to alespoň vypadá,“ doplní je Adam, načež si mu dovolím vstoupit do řeči: V obsahu účelově sestříhaných audiomontáží!

„Kdo je pořídil, to bude až druhá část kauzy,“ podotkne Kozlík. A mě překvapuje, že ačkoli Adam nepatří coby racionální kritik vicepremiéra do tábora Babišových fandů (kdežto Zrzka i Kozlík jsou odpůrci fanatičtí), přesto nedatované nahrávky relativizuje: „Vždyť na nich vlastně vůbec nic výbušného není.“ Zrzka a Kozlík s Adamovou interpretací nesouhlasí, zprudka se ohradí a nálada v zasedačce se dá v tu chvíli krájet.

* * *

Ať už měl pravdu Adam, anebo ti dva známí reportéři, s blížícími se volbami do poslanecké sněmovny (které se v Čechách konaly o šest měsíců později, na podzim téhož roku – roku 2017) se obyčejně stává, že na vysoce postaveného politika vyklouzne v podobě kompra nějaké svinstvo; risk povolání.

„I když tohle je fakticky klasa,“ uvažuje později nahlas Kozlík, když už Adam poradu kočíruje více či méně v poklidu. „Superliga,“ zanotuje k odposlechům Zrzka. „Za tímhle stojej profíci,“ uzavře konverzaci Adam.

A já mohu pouze a jenom dodat, že v tomhle případě bylo více než špatné, ne-li katastrofální, že kýmsi natočené a do světa vystřelené rozpravy byly rozpravy Babiše s mojí maličkostí či mojí maličkosti s Babišem (račte si vybrat); jinak bych nad něčím podobným mávnul rukou, nejspíš to neposlouchal a vůbec bych se odposlechy nezabýval. Na světě je přeci tolik příjemnějších věcí nežli nějaké neautorizované audiozáznamy, třeba vzpomínky na Lindsey Ville (nick mojí devatenáctileté kámošky), kterou jsem nikdy v životě neviděl v mikrosukni, protože více než v Praze bydlela v Manchesteru.

7: Vyčpělost

Jakkoli nadále ovlivňuje můj život, ta kauza je v současnosti, což je září 2019, ve skutečnosti dávno vyčpělá; po dvou letech a pěti měsících od propuknutí zajímá už jenom mě, potenciální zaměstnavatele, lidi v mediální branži, bezpečnostní komunitu a určité politiky. I kvůli vyčpělosti nebude (přes účelový příslib v úvodu) stěžejním leitmotivem našeho románu. A dalším z důvodů snahy o upozadění aféry je fakt, že se na nás dlouhodobě valí dennodenně kauzy nové, přičemž sám nepatřím mezi fanatiky, kteří by o nich ještě chtěli číst cokoli v knížkách.

Takže opět ve zkratce (pro ty, co už zapomněli): odposlechy zveřejnila anonymní skupina skrytá za twitterovým účtem Julius Šuman, jež se vůčihledě zpěčovala odhalení, a následně je převzala většina tuzemských médií včetně veřejnoprávní televize. Takřka všichni, Zrzku a Kozlíka nevyjímaje, měli za to, že jsem nahrávky pořídil coby zaměstnanec Babišových novin při třech vzájemných rozmluvách s chlebodárcem, k nimž skutečně došlo, já osobně. Kdyby měli špetku soudnosti, možná by si položili podobně jako Adam otázku: Proč by to proboha ten Přibil dělal? Aby sám sobě, svojí rodině, zlikvidoval život, když nejen pořízení nahrávek, nýbrž i jejich zveřejnění bylo zcela proti jeho zájmům? Vždyť má malé, snad dvouleté, dítě!

Neboť jestliže sestříhané audiomontáže z našich vzájemných a nedlouhých rozhovorů, které si měla možnost vyslechnout celá moje země, stály vicepremiéra post ministra financí, na dobře placeném pracovním místě, o které jsem kvůli nim přišel já, jsem byl s rodinou finančně závislý; na rozdíl od Babiše miliardář nejsem, což je k vzteku, vezmu-li v potaz, že i když peníze štěstí nezaručí, svobodu ano.

* * *

Přišel jsem o novinářský flek v Mladé frontě DNES; to jsou nejčtenější tuzemské „seriózní“ noviny z portfolia mediální skupiny Mafra, vydavatelství, které Babišova akciovka Agrofert koupila v roce 2013 od německé společnosti Rheinisch-Bergische Druckerei-und Verlagsgesellschaft (RBDV); miliardář to oznámil na Twitteru slovy: Zítra asi něco koupím, čímž se pasoval do role člověka, který skupuje velké korporace jen tak mimochodem, ledabyle, a vedle vrcholného politika se tímto krokem stal mediálním mogulem – Berlusconim z Prahy; psaly to tak Financial Times.

Ale proč mě stála aféra zaměstnání, když jsem „jen“ hovořil se zaměstnavatelem (respektive majitelem mediálního domu)? To zajímalo i Zrzku, a tak mi tehdy neváhala poslat smsku: Chápu, že jste teď bombardován ze všech stran, ale dalo by se s vámi sejít? Zajímám se o to, proč jste ty vaše rozhovory s Babišem nahrál a jak se nahrávky dostaly ven. A také proč, na základě čeho, vás vyrazili z práce. Díky, Z. Neodpověděl jsem jí; nikdy jsem k Zrzce žádnými velkými sympatiemi nehořel a nikdy jsem s ní také nechtěl mít co do činění.

* * *

Když o mém propuštění ze zaměstnání trojice hovořila na další televizní poradě, Adam se mě k mému údivu opět zastal, protentokrát v souvislosti s veřejným prohlášením, v němž drtivá většina zaměstnanců vydavatelství Mafra mé chování odsoudila, tedy i většina kolegů z Mladé fronty DNES, kde jsem po předchozích mediálních štacích pracoval necelé tři roky. Podle Adama se potřebovali očistit; ostatně uniklé nahrávky započala konkurenční média interpretovat povětšinou tak, že Babiš skrze moji osobu (prostřednictvím svého zaměstnance – redaktora na špinavou práci) ovlivňoval obsah svého denního tisku za účelem dehonestace politických oponentů.

„A to tedy ovlivňoval, ne že ne!“ vykřikne Zrzka. „Každý přece ví, že noviny ovlivňuje. Proč by je asi jinak kupoval?“ – „Samozřejmě že chtěl mít monopol na informace,“ přitaká jí Kozlík s tím, že Babiš je ohrožením tuzemské demokracie; ze špatně oholené tváře vyzařuje reportérovi mazanost.

Nemíním jim oponovat, přestože jsem neměl na obsah Mladé fronty DNES sebemenší vliv, s Babišem jsem se viděl prvně v životě a dohromady všehovšudy maximálně 40 minut času. A také v tuhle chvíli pomlčím o tom, nakolik jsem byl do událostí zapojen. Faktem však je, že od května roku 2017, kdy aféra Šuman vypukla a stala se nejomílanějším tématem ve veřejném prostoru, se o mně napsaly tisíce zabijáckých článků. Stačí uvést dva titulky: Přibil byl člověk na černou práci, měl plnit zájmy Babiše, říká bývalý redaktor MF Dnes (DVTV, 9. května 2017). Není to vřed jménem Přibil, je to nádor jménem Mafra (Echo24, 10. května 2017).

Raději jsem tak ve skutečnosti navrhl vedení novin, že odejdu sám, aby mé jméno deník nadále nepoškozovalo. A z dlouhodobých patálií, kterým jsem musel v jednom kuse kvůli výkladu zmanipulovaných odposlechů čelit a které s sebou skandál přinášel v podobě drtivých vnějších tlaků s pustošivým účinkem, mi horem dolem vířil mozek, až se mi zdálo, že v něm snad praská elektřina: aféra jako kdyby mě hodlala rozmašírovat. Jako kdyby mě chtěla připravit nejenom o možnost jakéhokoli dalšího pracovního uplatnění pod vlastním jménem, až mi už nezbývalo bezmála nic jiného nežli jezdit prstem po sázkovém tiketu, nýbrž o všechno:

za 1) o pocit alespoň částečné osobní svobody ve vlastní zemi a jejím politickém systému – v české moderní „demokracii“;

za 2) o poslední zbytky zdravého rozumu a soudnosti;

za 3) o rodinu, která vyjekla hrůzou (stále o ni ještě „hraju“);

za 4) o přátele, z nichž se staly drtivou většinou odcizené bytosti, až se mě z toho zmocnila poraženecká nálada, a nebylo tudíž možné hledat u nich až na vzácné výjimky vzpruhu;

za 5) o pověst, tedy i kariéru žurnalisty a spisovatele, společenskou „prestiž“ včetně novinářských kontaktů;

za 6) o profesní sny, jelikož se zastavily rozjednané projekty včetně natáčení filmu podle jednoho z mých románů;

a konečně za 7) o úspory, jelikož jsem byl nucen podstupovat kvůli aféře Šuman jeden výslech za druhým, cálovat za právníky a taktéž z něčeho žít.

Jakkoli není asi nic patetičtějšího a trapnějšího nežli výčet křivd, kterých se na vás svět dopustil, Čechy se staly – podtrženo sečteno – ponurým, makabrózním místem s prvky černohumorného dramatu. Kasinem, kde nebyl prostor pro běžný, mírně stereotypní, až lehce unavený rodinný život a ze kterého ani pouhá fantazie neměla mít žádnou možnost úniku, jelikož se hrálo o jediné – přežití.

Čili žádná sláva, nervy dočista nadranc a prdel skřípnutá v pasti.

8: Nástrahy (I)

Na kapverdském návětrném ostrově Boa Vista, kde tohle píšu, na té „pěkné vyhlídce“, vzdálené pět set kilometrů od Senegalu, jsem už popáté a nejde o žádný literární product placement. Mám to tu rád, stejně jako tady pokaždé mívám radost ze života: turistický ráj bez turistů, kde z vás zlost vyprchá, i když sem přiletíte z Čech doběla roztrpčeni, a rovněž zármutek, jste-li více či méně zkroušeni. A ideální schovka pro delikventy. Čím déle se tu člověk drží z dosahu Prahy, kde jsou moje dny beztak sečteny, tím mu je lépe.

* * *

Ano, vzal jsem nohy na ramena, utekl z oné pasti českých poměrů k Atlantiku – oceánu, který je symbolem životních možností. A třebaže i zde existuje eventualita, že v nich „velikán“ utone, neboť oceán je bohužel zaneřáděn plasty, plný nástrah, pohvizduju si, popíjeje v poklidu barevné míchané drinky s ledem od místních holek – vtělené dobroty.

To, jak obsluhují v hotelovém resortu za barem u venkovního relaxačního bazénu s tryskající a kolotající odsolenou vodou, má svůj nesporný půvab – kouzlo roztančeného maškarního plesu. Bez zábran s těmito Kapverďankami klábosím, i když kreolsky neumím ani slovo, a ačkoli se to nesluší, pokoutně na ně upírám oči a podrobuju je zkoumavému pohledu. Jako i teď; od stolku nedaleko baru, z mé kanceláře; na jedné straně ony, na druhé oceán, viz snímek č. 1:

Líbí se mi, že občas vypadají tak trochu rozčertěné, tak trochu jako coury. Ponechme však moje pofidérní představy stranou, i když v nich o nic nejde a k ničemu bezuzdně nemravnému ani nedochází, ani nedojde. Je totiž na místě zaznamenat bezprostřední asociaci:

Pakliže Svátosti sadistického Boha (můj druhý román vydaný v prosinci 2016, podle kterého měl vzniknout zmíněný film) začínal u oceánu, kam hlavní hrdina Viktor (konformista pokrytý prachem a pavučinami vlastních selhání) uprchl ze života naplněného povinnostmi, tato v pořadí čtvrtá próza je na tom podobně; má to svoje opodstatnění.

Teď ovšem našpicujte uši: trvám si na tom, že člověk má svůj život žít, nikoli o něm psát. Pak jde totiž většinou o grafomanství, anebo je plodem takovéto leckdy zbytečné činnosti výplod v podobě typicky kompenzačního autoterapeutického textu, dokládajícího frustraci. To se nakonec bohužel „povedlo“ i mému skvělému kamarádovi Vojtěchu Varyšovi († 32); zemřel 5. ledna 2018.

Tahle knížka bude i o něm.

9: Odosobnění (I)

S autobiografií, tou v pravém slova smyslu, tak namouduši nepočítejte; byl bych v tom žánru debutant a příčí se mi. A doufám, že mě psaní nesvede k apologetice či sebeobrannému pamfletu ukřivděného ješity, co má vztek na okolí i sebe, že sehrál v aféře Šuman roli užitečného idiota. Literatura tak, jak ji vnímám, je o něčem jiném, diametrálně; zkusím to dále vysvětlit.

Avšak o jistou nevkusnost (autorskou povýšenost) vás nejspíš neochudím; poslední, oč mi jde, je získat si vás na svoji stranu tak, abyste se mnou solidarizovali. Ovšem podbízivost, dojímavost či snaha o prvoplánové omotání si čtenáře kolem prstu se mi v románech zajídá. Stejně tak bolestínství, kdy ze rtů zmučeného autora unikají chraplavé vzdechy poté, co zažil nějaký otřes. Anebo stejně jako je mi proti srsti egocentrismus v sebehodnocení; sebechvalná rétorika smrdí kýčem, zjevná i podprahová.

Ale jistě, přiznávám, v době, kdy aféra Šuman vrcholila, jsem cítil nebetyčnou křivdu, tíseň, nemohoucnost, měl tvář v jednom ohni, ksicht ustaraný, strohý; byl jsem odepsaný. A přestože dnes, po více než dvou letech, hodnotím prožité události z odlišné perspektivy, přestože těžím z výhod zpětného pohledu, budu o sobě, abych se bolestínství vyvaroval, pojednávat v určitých případech v subjektivizované er–formě; bývá zárukou lehkonohého pera, odosobnění a odbourává patos.

Avšak neinspirovali mě k tomu čeští politici, kteří se pokoušejí žonglovat se slovy, když o sobě v médiích rádi hovoří ve třetí osobě; nevím, kdo jim to poradil, a vyznívá to nějak takhle: redaktor: Pane ministře, s o dvacet let mladší ženou máte čtvrtého syna. Jaký je to pocit? Ministr: Josef Dobeš je přesvědčen, že mít děti je v zájmu státu. Ne, opravdu nikoli exministr Dobeš. K er-formě mě inspirovala Kafkova tvorba; je známo, že Kafka do svých hrdinů vkládal vlastní osobnost a v touze po perfekcionismu texty přepisoval z první do třetí osoby, a osobně se domnívám, že například Zámek by v ich-formě fungovat nemohl.

10: Ohraničení (I)

Nebývá příliš zvykem, aby v próze autor pojmenovával literární postupy a vysvětloval, proč se rozhodl použít zrovna tyhle anebo tamty. Ale týká-li se vás obsah knížky přímo, týká-li se vás tak citlivě jako mě aféra Šuman a chcete se vystříhat toho, abyste si v psaní připadali být na kluzké, strašně kluzké půdě, jednou z možností, jak být pevný v kramflecích, jak být svůj, nikoli nesvůj, je vést v závěsu za vypravovaným příběhem v jistém smyslu průběžný seminář anebo dialog se čtenářem; říct mu přímo, avšak ne sterilně, co zamýšlíte, vyhnout se nedorozumění.

Říct mu například, že na rozdíl od bolestínství patří naopak do literatury vědomé aluze (narážky), alespoň dle vašeho soudu. Příklad: zatímco úvodní věta první kapitoly prologu (Tenhleten román, román číslo IV…) je odkazem na Hrabalovu tragikomickou novelu Ostře sledované vlaky, začínající slovy: Tenhleten rok, rok pětačtyřicet…, druhá věta druhého odstavce téže kapitoly odkazuje na neméně slavný Kunderův Žert, a to užitím v Čechách nepříliš frekventovaného slovesa octl (namísto běžného ocitl) z první věty tohohle románu: Tak jsem se po mnoha letech octl...

Čili jde o to dát čtenáři jasně najevo, že jde o narážky na dvě témata – přerod chlapce v muže a anatomie pomsty, jež se autora bezprostředně dotýkají, ačkoli osobně mě upřímně mrzí, že nakonec potrestám pouze Adama, jenž se mě zastával…

* * *

Půjde-li mi psaní od ruky, mojí snahou (říkám si právě v té své kanceláři na ostrově Boa Vista) musí být postup, kdy budu vystupovat v roli vypravěče a kdy se pokusím tuhle látku prozkoumat ze všech možných úhlů pohledu. Ale nejen tuhle, nýbrž i další: kupříkladu leitmotiv mediálního lynče (námět hodný pozornosti zralého člověka) či nejprve pokradmu, takřka nepozorovaně, a potom s nečekanou razancí a plnou parou téma Houellebecqovy islamizované Evropy v nepříliš vzdálené budoucnosti.

* * *

Témata se mají příběhem proplétat jako had a autor má přijít s poutavým řešením ať už v podobě katarze, či přesahu někam – kamkoli. To však hovoříme výlučně o obsahu – nádivce. A ta mě, řečeno upřímně, zas tolik nezajímá, poněvadž ústředním námětem naší práce bude čas – král literárních témat. Ale více než o obsahové uchopení času nám půjde o formu, prostřednictvím které si budeme s časem hrát a pohrávat a která udává obsah každé prózy či literárního díla.

Takže forma jako téma románu. Forma, před níž není úniku, jelikož pokud jste dobrými pozorovateli, záhy zjistíte, že všechno má svůj tvar – ohraničení. Nicméně teď již opětně přejděme k Adamovi a rovněž k Evě – postavám, jež nejsou nikterak nasyceny osobností jejich stvořitele, tedy mě; za tím si stojím.

* * *

Přenesme se zpět do Čech, do Prahy. Pryč z návětrného ostrova Boa Vista, z místa zvaného „pěkná vyhlídka“. Z tečky na mapě, o které jsem čím dál tím silněji přesvědčen, jako kdybych tam od jaktěživa patřil, když šlo ve 14. století o kolonii pro Evropany nakažené leprou a já mám identické potíže; ne sice problémy tělesného rázu, ale vztažené ke svému renomé, mám-li kvůli aféře Šuman pošramocenou reputaci do takové míry, že ji lze s úspěchem na roveň malomocenství a leprózních vředů postavit…

Ano, přenesme se do hlavního města do doby před dvěma lety – do roku 2017.

PRVNÍ ČÁST

Edenská zahrada

[rok 2017]

1: Hollywood

Politická aféra Šuman, nafouknutá do monstrózních rozměrů jak novináři, tak samotnými politiky, vypukla v pondělí 1. května 2017 – na státní svátek. A kulminovala nesnesitelně dlouho.

Je tedy, alespoň bych tak řekl, pochopitelné, že Marek P., vicepremiérův parťák z nahrávek a už jen podle stylu chůze pranýřovaný psanec bez chuti na revoltu, prožíval ještě zkraje podzimu téhož roku spletité období; od května bezmála sedm měsíců.

A v průběhu podzimu, kdy na ciferníku jeho života odbilo jednačtyřicet let a kdy už bylo po volbách (Babišovo hnutí ANO v nich nakonec zvítězilo na plné čáře odposlechy neodposlechy), jakbysmet.

Cítil se provinile.

* * *

Tohle základní schéma, jež se beze změny opakuje, jsem už nastínil v předchozí části (prologu), aniž bych ovšem upřesnil, že útočiště tehdy, míněno někdy koncem října 2017, nalezl úzkostný Marek P. v jedné pražské kavárničce poblíž bydliště a začal ji využívat coby provizorní kancelář.

Název tohohle rodinného podniku nebyl nikterak poutavý a není ani podstatný. Za zmínku leda tak stojí, že od doby, co kavárna sehrála roli dekorace při natáčení jakési oplzlé scénky pro epizodu televizního seriálu s komediálními prvky Přerušovaná soulož, jako by sklidila všechnu slávu světa, a to i bez tyče:

Interiér zdobily nikoli desítky, ale stovky barevných fotografií ze slavného natáčecího dne: režisér, kameraman, zvukař, maskérka, osvětlovači, dva herci a jedna bývalá pornstar vražedných vnad – prostě kompletní filmový štáb Monologovy televize, to vše starostlivě namíchané a přepečlivě naaranžované na nažloutlé stěně pod nástěnnými hodinami z leštěného nerezového kovu.

„To proto, aby fotky podněcovaly zvědavost hostí,“ tvrdila majitelka kavárny, která se snímky ráda chlubila, třebaže se scéna v seriálu nakonec neobjevila. „Anebo jen jednou,“ pověděla Markovi P. tenkrát Alžběta, majitelčina neteř s divými světýlky v očích, holka po porodu, co voní kávou, a tamní servírka v jedné osobě, srkajíc citrónovou šťávu a tisknouc své impozantní měkké mateřské poprsí na skleněný barový pult s mrkvovým dortem, domácími sendviči a italským chromovaným pákovým kávovarem.

Kavárnu přesto přejmenoval vzletně – na Hollywood. Uvnitř jste na svéráznou městskou mluvu nenarazili čili opravdu nešlo o nějakou odpudivou špeluňku. Ba přesně naopak: personál byl přívětivý, a v podání Alžběty dokonce pohledný, což ale nebyl ani v nejmenším důvod tehdejších pravidelných návštěv Marka P.

Se světským pokušením (potenciálním milostným dobrodružstvím či platonicky náruživou láskou ke svobodné matce) neměly zbla nic společného. Příčina byla prostší: vězela v tom, že šlo široko daleko o podnik, kde otevírali už v sedm hodin ráno. To, že zde byl kromě poledne klid, rychlá WiFi, sklenice necinkaly, dveře ledničky nebouchaly, a hrála-li hudba, tak tiše Bowie – jeho oblíbený nebožtík (třebaže stále a dokola jen Space Oddity), pokládal Marek P. za bonus své každodenní dopolední útraty. Čítala dvě středně velká kapučína, přičemž tyhle nápoje si dopřával i v pondělí 20. listopadu 2017:

Pamatuje si na to dobře, jelikož toho rána psali na internetu, že zemřeli Charles Manson a tenistka Jana Novotná, později, že se rozpadla kapela Chinaski a Angela Merkelová odmítá rezignovat.

2: Genesis

V Hollywoodu tou dobou vegetuje již třetím či čtvrtým týdnem, vnořen do pohodlného postaršího fialového křesla, vyztuženého ocelovou pružinou zig-zag, jablečný notebook rozevřený na kulatém stolku před sebou.

Coby někdejší investigativní novinář a komentátor (podle Adamova názoru žurnalista špičkový, podle zlého Kozlíkova jazyka mizerný, dle Zrzčina ničím nepodloženého mínění podmazaný a z doslechu prý i agent kdovíjakých tajných služeb), momentálně však každopádně žurnalista zkrachovalý, jehož kariéra (přiznejme si to) neskončila nejslavnějším způsobem, edituje Marek P. v pracovní dny jako námezdní pisálek nekončící řadu článků bulvárních novinářek. Jmenují se Kristýna či Lucie; další jména si nepamatuje. Články upravuje pod pseudonymem Stella Čermáková (dívčí příjmení jeho ženy) na nový web určený pro maminky; řeč o tom bude později.

V porovnání s nedávnými vysokými příjmy, díky nimž si mohl hrát na zazobánka, si vydělá tak málo, že i při střízlivém způsobu života víc utratí; s rodinou ho tak zachraňují úspory, které střádal na nový byt, a manželčin plat.

* * *

Souběžně (dopoledne co dopoledne) tráví Teodorek, jeho tříletý syn a chytrá hlavička, čas poblíž v mateřské škole se dvěma zahradami, velkou a malou, umístěné mezi bloky bytových domů, jedněch z prvních paneláků v zemi, jež byly postaveny v padesátých a šedesátých letech minulého století a dneska je zdobí fasádní polystyren s omítkou všemožných barev.

Teodor je roztomilý, přivyká dětskému kolektivu a dvěma starostlivým učitelkám – Petře I a Petře II, „hubené a té s tlustým břichem“. A protože mu odtržení od rodičů, k nimž přilnul tak, jako přilne šat, nejde k duhu, ve školce jako jiné děti doposud po obědě nespí a Marek P. jej chodí vyzvedávat v pravé poledne.

Manželka, vystudovaná lékařka, byť doposud bez atestace, pracuje v dětské psychiatrické nemocnici za Prahou. A kromě čtvrtka, kdy dochází do ordinace v hlavním městě, tam dennodenně dojíždí autem; brzy ráno 75 kilometrů tam a odpoledne 75 kilometrů zpátky.

Je na svoji ženu pyšný. Za poslední dva měsíce jenom dvě nehody, pomyslí si, stiskne rty a zavře oči. Nikoli však v příjemné malátnosti anebo jako když se člověk slastně protahuje či odpočívá v postkoitálním smutku na gauči. Těžkotonážní víčka mu padají dolů sama, jako kdyby byla ověšena závažím; i když spolykal patřičnou dávku léků na spaní, kvůli starostem toho moc nenaspal; usnul až v pět ráno a vzbudil se snad pětkrát, neboť jej k tomu všemu mořily ještě zlé sny.

* * *

V nestřeženém okamžiku, kdy na prchavý moment pootočí hlavu, si v nevrlé otupělosti i přes únavu povšimne, jak dovnitř Hollywoodu vchází muž bantamové váhy ve sportovním oblečení – prcek s tváří sympaticky nepohlednou a podsaditou postavou, vyrýsovanou na první pohled v posilovně či u boxovacího pytle, a s chlupy příšerně trčícími z nosu.

Nepřemýšlí, o koho jde (zdali teroristu, traktoristu či ředitele nedaleké banky, jenž si byl nad ránem zaběhat), jelikož je to nabíledni. Jakmile Marek P. vycítí tu šílenou tenzi, ve které se příchozí nachází, napadne ho v rázu: Vypadá přesně jako on! A v hlavě mu blikne jediné možné jméno – Adam.

Hluk kavárny jakoby umlkne, interiér halí prostor ticha. Tvůrčí akt, Genesis (hebrejsky ), právě započal.

3: Adam

Adam () znamená člověk. A vrátíme-li se k vypravování v ich-formě, jde o jméno čtyřicátníka, tedy mého vrstevníka, a smyšlené literární postavy. Bezděčně nad ní tehdy přemýšlím už několik dní, abych uvažoval i trochu nad něčím jiným než nad aférou Šuman. Avšak do téhle chvíle jsem si nebyl s to vybavit Adamovo fyzické vzezření.

Manko v obrazotvornosti, která se zdála být svého času nevyčerpatelná, jsem přičítal sedmiměsíčnímu vypětí a stresu, jemuž jsem byl v souvislosti se skandálem vystaven – psychické zátěži, v jejímž důsledku jsem ztrácel půdu pod nohama, což značně omezovalo můj pohyb ve volné přírodě; byl jsem tudíž nucen vyhledávat plochy pokryté výlučně dlažbou, betonem či asfaltem (pokus o žert).

Neznámý muž, co do Hollywoodu vstoupil (kavárnu už zase opustil, když vyšel do ulice poté, co mu pozoruhodná Alžběta připravila kafe s sebou do kelímku, což je příšerný trend), se tak stal Adamovým předobrazem.

Ovšem nikoli tak, jako když Reillyho skutky (toho Sidneyho Reillyho, oděského Žida, jehož jsme zmínili v úvodu) inspirovaly díky Lockhartovu vypravování Fleminga (mimochodem pobočníka šéfa tajné služby v britském námořnictvu za druhé světové války) k vytvoření agenta 007 – Jamese Bonda. Tělo svojí literární postavy jsem pouze odlil z těla cizincova jako z formy, neboť podobně, jako Bůh stvořil člověka k obrazu svému, stvořil jsem já Adama k obrazu nabušeného skřeta.

* * *

V poslední den stvoření řekl Bůh: „Učiňme člověka k našemu obrazu, podle naší podoby!“ (Genesis 1:26).

A jistě, vy byste mohli zase namítnout, že je shora uvedené přirovnání nesmysl namyšleného autora, jelikož zatímco jde v případě Adama a neznámého prcka o podobnost ryze fyzickou, v případě člověka a Boha je nutno hovořit toliko o podobnosti duchovní, neboť i Písmo říká, že „Bůh je Duch“ (Jan 4:24); na rozdíl od člověka tak nemá Bůh střeva, svěrač mu nikdy nepovolí a nemusí tak řešit nejenom špinavé povlečení a pokálené spodní prádlo, ale taktéž skatologickou tematiku obecně, její motivy a prvky, jako se jimi v minulosti zabývali mnozí surrealisté, kteří měli s vylučováním osobní zkušenost, ostatně jako ji má každý člověk (Adama později nevyjímaje).

Ovšem o úplný nesmysl v případě našeho srovnání nejde. Uvažme, že než přijde na řadu slovo, co bylo na počátku, skrývá se za ním (jako za každým tvůrčím aktem) myšlenka, ať už je tělo biblického Adama zformováno z prachu, anebo tělo Adama z našeho románu podle předobrazu vysportovaného cizince.

Jenže člověk se stal člověkem ne tehdy, když ho Bůh zformoval z hmoty v podobě tuhých částic s průměrem menším než 500 mikrometrů, ale až tím, když mu vdechl v chřípí dech života (Genesis 2:7). Ale jestliže Bůh vdechl do člověka život, informaci, nosní dírkou, jak jej mám vdechnout do chlupaté škvíry Adamova smyslového orgánu v Edenské zahradě jménem Hollywood zrovna já?

* * *

Na rozdíl od Boha má každý spisovatel zásadně omezené možnosti. A to kvůli tomu, že může svoji postavu vytvořit výlučně v představách a ty snad časem zhmotnit na listu papíru ve svém zápisníku či v textovém procesoru na počítači. A drtivá většina těchto postav nemůže být na rozdíl od Božího záměru originální už jenom proto, že vznikla podle nějaké šablony, obvykle dle žijícího anebo i mrtvého člověka.

Spisovatel je pouhým epigonem Boha.

4: Vědomí

Venku by se dalo napětí krájet. Přesněji v on-line prostředí (jehož součástí jsou i textové procesory v prohlížečích), jež pokradmu, leč fakticky, energicky a ambiciózně nahrazuje realitu v off-line světě, jak jsme ji znali po dlouhá staletí. A nervozita vzrůstá nejen v souvislosti s přílivem migrantů. Do ukrutně obřích rozměrů už narostla kvůli hysterické kampani s hashtagem #MeToo, kdy případ Weinsteina, věhlasného a vlivného pupkatého chlípníka, co produkoval Pulp Fiction, zmobilizoval ženy a dívky na sítích.

Strženy davovou mánií píšou hromadně o sexuálním obtěžování. A zatímco sdílejí tyhle své zážitky křížem krážem po celé planetě, až se zdá, že ženská bez znásilnění není ženská s puncem normálnosti, Adam nemá na koitus sebemenší pomyšlení. Jednak neví, co to vlastně soulož je, o co že to v případě penilně-vaginálního styku kráčí, natož aby vůbec doposud tušil, že existují nějaké ženy. Na první pohled vypadá, že nemá všech pět pohromadě a jako kdyby byl sám znásilněn. Z hlavy mu zaznívá při chůzi jakési monotónní dunění.

* * *

Stejně jako neznámý nabušený skřet, co opustil kavárnu, je taktéž Adam oblečen do sportovní soupravy se strečovým úpletem pro volnost pohybu; takže žádná laciná teplákovka, nýbrž outfit jako ze stylového magazínu pro pánskou společnost, vysázeného elegantním písmem Didot, jakkoli genitálie má Adam tak jako tak jistojistě zapařené.

Pomiňme teď jeho připitomělý výraz. Podrobíme-li Adamovu tvář a zevnějšek zevrubnějšímu zkoumání, druhému pohledu, zjistíme totiž, že více nežli idiota připomíná ostře řezanými rysy, špičatým nosem, vyšším čelem, krátce střiženými vlasy a strništěm na tvářích bývalého fotbalistu, šizuňka, vychytralého advokáta anebo televizního producenta a dramaturga; v posledním případě povolání, které jsem se rozhodl Adamovi svéhlavě přiřknout, když už na mne na internetu vyskakuje všude ten Harvey Weinstein.

Trudnomyslný, i když současně protřelý pohled jeho povýšeneckých hnědožlutých očí sice naznačuje dostatek kapacity pro bohatší vnitřní život, nicméně je-li člověk nadán špetkou pozorovacího talentu či jasnozřivosti, až by se mu mohlo zdát, že jednou bude tato kapacita přebita a vyčerpána nenávistí; ano, Adam jí bude vskutku za čas sžírán do morku kostí včetně umanuté touhy po kruté a bezcitné pomstě. A nikdo mu ji nevymluví, i kdyby jej přesvědčoval horem dolem.

Ovšem pakliže jsme odvodili od Adamova vzhledu náznaky jeho budoucího charakteru, přejděme k prvním Adamovým myšlenkám a verbálním projevům. A přejděme k nim závisle na tom, že mu vložíme bez ptaní a slitování do hlavy první komplexnější znalosti o tomto světě; je to svým způsobem obdobné, jako kdybychom do nově zakoupeného počítače instalovali operační systém a připojili computer k internetu, jakémusi kolektivnímu datovému vědomí.

K síti s nekonečným množstvím aplikací, dat, informací, s nekončící řadou pornostránek s přebytkem smilství a rozkoše, ale i darknetem (podsvětím celosvětové sítě) či čím dál populárnějšími fake news, ze kterých se stalo už také pomalu „náboženství“.

5: Střetnutí č. 3

V rázu po počáteční instalaci se Adamovi vtírá do nosu vůně kávy. Stále ozdoben štětinami rašícími z hloubi širokých nozder si v Hollywoodu jedno kafe objedná (spolu s Fritz-kolou z pravých kolových ořechů). Občerstvení zaplatí kartou u číšníka s vlhkými dlaněmi, masitou brokolicí namísto hlavy a kotletami; ten střídá Alžbětu a vypadá tak, jako by z něho měl jednou vyrůst capo di tutti capi.

A jelikož je dnes všude nezvykle obsazeno kancelářskými krysami (pravděpodobně nacvičují na pracovištích požární poplach), Adam se rozhlíží. Dojde mu, že Hollywood je okupován po poledním nájezdu hlodavců z čeledi myšovitých, co se sem někdy stahují na kafe z okolních prosklených administrativních budov; úředníky nemá v lásce; nevím proč, ale má za to, že přivykli těžko změnitelnému životu, ponurému bytí, i když jsou sami přesvědčeni, jak jsou spokojení; budiž. A poněvadž u jediného volného stolku právě žuchla na židli macatá zadnice pravého opaku všech femme fatale – řiť nerudné a svérázné účetní s žabí hlavou a ekonomickým vzděláním (jak alespoň od pohledu hádám její profesi), Adamův zrak hladově ulpí na volném křesle naproti mému místu.

* * *

„Mohu si přisednout?“ věnuje mi Adam pohled šplhounského dítěte, vlhce zakašle a pomyslí si: Přece bych se neposadil naproti té příšerné bábě, na první pohled obstarožní a obojživelné!

„Jistěže,“ odpovím strojeným hlasem; ze slušnosti proti tomu nic nenamítám, i když mi to není nijak zvlášť příjemné kvůli očekávanému vzrůstajícímu pocitu nepohodlí ze ztráty soukromí. A náhle již také nemám ani náladu, ani čas zabývat se ať už jakoukoli literární postavou; mám skluz v editaci článků, když už jsem se stal z experta na policejní a politické „podsvětí“ specialistou na mateřství, přebalování, vzbouřené hormony, módu v šestinedělí a triky, jak kojit na veřejnosti.

Momentálně však chtíc nechtíc kolísá moje pozornost mezi chladnoucím kapučínem, displejem MacBooku a Adamem; asi mi nezbude nic jiného nežli mu nějakou tu ženskou stvořit; není dobré, aby byl Adam sám, a rovněž by měl jiné starosti než otravovat zrovna mě.

„Odněkud vás znám,“ pokračuje dotěrný Adam.

„To bude omyl.“

„Ne, jste to vy – ten z televize a novin. Ten žurnalista z Babišových nahrávek. Vždyť my jsme o vás točili! Pracuju v Český televizi.“

„To se pletete,“ odseknu nevrle.

„Ne, jste to vy! Určitě se nepletu!“

* * *

Rozprava s Adamem je mi čím dál víc protivnější, až začínám být skutečně nakvašený. A třebaže k vulgaritám nemívám sklony, vyštěknu: „Víte, proč Bůh obdařil ženu kundou a muže ptákem? Protože kolem těchhle dvou orgánů se točí dějiny – celé dějiny včetně válečných. Skrze kundu a ptáka získáváme informace: prožíváme díky nim emoce, radost, bolest, nalézáme poznání a zkušenosti, jelikož tyto dva orgány utvářejí příběhy; skutečné cíle, za nimiž si lidé bezděčně jdou, mají tak výlučně sexuální povahu. Vatikán to ví odjakživa, a proto je těm, co chtějí stát mimo Matrix, těm, co chtějí být nad ním, co chtějí být blíže Bohu, sex zapovězen. Ti naopak docházejí k pravému poznání. A docházejí k němu nedostatkem poznání. Ale vám bych spíš doporučil najít si ženskou, jelikož na mnicha zrovna nevypadáte!“

A neboť nechci čekat, až na dovršení proslovu, kterým jsem ho častoval, utrousí zprvu zaskočený Adam jakousi rádoby vtipnou poznámku na moji adresu a nestydatě mi vytře zrak, vstanu od stolu. Těžkopádným způsobem přenesu váhu z jedné ztuhlé nohy na druhou a jdu si zapálit před Hollywood, když už jsem se naučil po letech opětně kouřit.

6: Eva

Stojím na chodníku před Hollywoodem vedle oprýskané dřevěné lavičky s vydlabanou halloweenskou dýní. V tykvi svítí čajová LED svíčka, kolem kavárny projíždí sanitka, blýská modrými výstražnými světly, a nějaká blondýna za volantem (tvář schovaná za gigantickými extravagantními brýlemi, o kterých možná soudí, že jsou projevem internacionalismu její multikulti duše) se pokouší vydrat ze škvíry mezi auty podélně zaparkovanými u chodníku; přední světla jejího wolksvagenu zdobí nalepovací řasy z odolného plastu, hit ve Spojených státech.

V tu chvíli mě napadne jméno Eva ().

Následuje totožný tvůrčí akt jako v případě Adama. A jakmile je Eva stvořena včetně instalace informací, tak asi proto, že v ní myšlenky doslova kypí, ať se snaží vyjet autem, jak chce, nějak se jí to ne a ne podařit. Ale nevzdává se. Jenže naneštěstí se po chodníku blíží vágus, jenž srazí před přední kapotou jejího novodobého VW Beetla na zem láhev od piva, která se rozprskne do jablečně zelených střepů. Eva se poleká, zpanikaří a naboří tažnou koulí citroën za sebou; bezprostředně nato upadne tomuhle autu espézetka.

Začíná se mi spouštět rýma, ustupuju před pochybným pobudou o tři kroky stranou a Adama posílám v duchu ke všem čertům. Už nehrozí, že by mě otravoval: již není sám, má ženu, jelikož jsem právě v tuhle chvíli přičaroval nabouraný citroën do jeho vlastnictví.

* * *

Adam, který si skrze prosklené dveře nehody povšimne, vyběhne z kavárny, humpoláckým způsobem se s Evou zhádá, div že se neservou, čímž se seznámí. A vzápětí poté, co ji častuje nevybíravým výrazivem, se do Evy zamiluje; ještě ve chvíli, kdy se Eva kymácí na svých červených lodičkách, zatímco on už se jí dvoří s lehkou úklonou.

Pozoruju tenhle nesourodý pár, ovšem namísto pocitu uspokojení z tvůrčí práce mi táhnou hlavou znova a znova myšlenky o podstatě vlastního příběhu.

7: Odposlouchávání

VHollywoodu se již uvolnila místa; kancelářské krysy zvedly kotvy aodtáhly nazpátek do svých administrativních termitišť. Adam klábosí sEvou vdruhé části kavárny, MarekP. usedá knotebooku. Anež se pustí do editace článků, zhluboka si odfoukne; onahrávkách, kterých bylo zveřejněno hned několik, neuvažuje rád:

Ještěže je Teodorek tak malý. Díkybohu! Kdyby už chodil do školy, co všechno by si asi musel vyslechnout? Co všechno by mu asi nakukali spolužáci naočkovaní rodiči? Že má tátu, který je nestoudný grázl agangster – aktér odposlechové aféry, kvůli které padnul ministr financí? Že si od jeho táty teď ani pes kůrku nevezme po tom všem, co se oněm napsalo vnovinách?

Svět se snad zbláznil… Redaktoři, moderátoři aeditoři, jedním slovem novináři, mezi jejichž řady ještě donedávna sám patřil – jeho branže (ta mnohdy neobměkčitelná pakáž, leckdy vlezlejší než štěnice; pohled zdruhého břehu Marka P. doslova vyděsil – Kristepane!) je dlouhé týdny pouštěli snezměrným potěšením vtelevizi. Dokola adokola. Pořád. Adlouhé měsíce je připomínali.

Odposlechy objasňovali včasopisech, na zpravodajských serverech, vtelevizních arozhlasových debatách ina sociálních sítích. Apředevším sjiž zmíněným vyzněním, že vžurnalistické komunitě nenáviděný vicepremiér Babiš, jenž neustále tvrdil, že neovlivňuje svá média, činil skrze Marka P. pravý opak. Tudíž že bezostyšně lhal.

* * *

Zněkolika zveřejněných to podle Kozlíka, Zrzky idalších žurnalistů dokazovaly nahrávky č.2 (unikla na veřejnost 3.května 2017) ač. 3 (z8. května 2017); předtím (1.května 2017) se na ostře sledovaném twitterovém účtu Julius Šuman objevil audiomateriál č. 1, ve kterém Babiš líčí mimo jiné dosti jadrně pracovní schopnosti některých členů koaliční vlády zřad sociální demokracie.

Na druhé atřetí nahrávce (Marek P. dobře ví, že obě pocházejí zjedné schůzky, ač se snaží vytvořit dojem dvou na sobě nezávislých jednání, aže jsou zvláštně namixované asmontované) se oligarcha, jak usoudili „pronikavě bystří“ novináři, domlouvá se svým zaměstnancem, redaktorem Mladé fronty DNES – tedy sMarkem P., jaké články budou vlistu vycházet akoho mají poškodit.

Největší pozornost byla podle Kozlíkových interpretací věnována tehdejšímu sociálnědemokratickému ministru vnitra Chovancovi – Babišovu „oblíbenci“. Na Chovance bylo prý nachystáno tolik atolik materiálů, jak se chlubí novinář – tedy opětně Marek P. Ten měl podle interpretací třetí nahrávky Babišovi předávat iživý spis zkauzy úniku policejních informací skrycím názvem Beretta.

* * *

Ano, přesně takhle podle nich, arbitrů pravdy amorálky, nahrávky vyzněly. Anikoho nezajímalo, že žádné takové dehonestační články nikdy anikde nevyšly; přitom od odposlouchávání, přesněji od první schůzky sBabišem, uplynul do chvíle, kdy vypukla akce Šuman, tedy zveřejnění nahrávek, pomalu rok. Stejně jako nikoho nezajímalo, že na spis by potřeboval dodávku, pomyslí si MarekP. audělá nevýrazný pohyb rukou, zatímco Adam před Evou výrazně gestikuluje; předvádí se.

Přičemž bylo-li Babišovi zveřejnění upravených audiozáznamů nepříjemné, ne-li mu zvedlo mandle, Marka P. od května 2017 spojili pro změnu kolegové snegací všech dobrých lidských vlastností; především Kozlík. To věštilo špatné dny příští.