Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

KAREL IV.
Slavný český král

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6955. publikaci
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky a sazba Petr Kopl

První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2018
Text © Veronika Válková, 2018
Illustrations © Petr Kopl, 2018

ISBN 978-80-247-1537-7 (ePub)
ISBN 978-80-247-1505-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-1936-8 (print)

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Báře se ten dům moc nelíbil. Připadal jí ztracený mezi vysokými stromy v zahradě, zdi měl porostlé břečťanem a Báře se zdálo, že se na ni těmi vysokými okny bez záclon dívá přísně a zároveň potměšile.

„Je tak romantický,“ řekla maminka. „Bude se nám tu líbit, viď, Barborko?“

Bára kývla, protože se to od ní čekalo. Ale nevěděla, co to je romantický. Budu se muset kouknout do slovníku, řekla si. Táta měl ten velký tlustý slovník v pracovně na polici u počítače. Dovoloval jí v něm listovat. Bára se nejraději dívala na stránky, kde byli barevně vyobrazení různí ptáci. Třeba rajky. Už jich hodně znala: rajka královská, rajka zelená... Jenže kde je ten slovník teď, když všechny knížky narovnali do krabic od banánů, aby je mohli stěhováci nanosit do auta? Zeptala se na to nahlas.

„No, ty krabice jsou v pracovně a knížky jsou pořád v nich,“ přiznal táta. „Ale jinak jsme, zatímco jsi byla u babičky, zařídili s maminkou celý dům. Máš tam krásný pokojíček.“

„Aha,“ řekla Bára. Mohlo ji to přece napadnout. Jenže ten týden u babičky v Jizerkách uběhl tak rychle, že si to ani neuvědomila.

„Tak půjdeme dovnitř,“ navrhla maminka. „A já upeču ten tvarohový koláč, co máš ráda. Stejně musím vyzkoušet, jestli ten sporák dobře zapojili,“ dodala k tatínkovi.

Bára se jí raději chytla za ruku, než prošli brankou. Vrzala. Bylo to takové íííýýííí a na konci to zaznělo jako činely, když se zabouchla. Byla trochu zrezlá a nahoře do obloučku a mřížoví se v ní složitě proplétalo. Od branky vedla rovná, pískem vysypaná cesta až k domu. Po včerejším dešti tu byla velká louže.

„Sem přijdou kamenné dlaždice,“ vysvětloval tatínek, „pak se tu ty louže dělat nebudou.“

„Ale bude to klouzat,“ namítla maminka.

„Ty venkovní se dělají s protiskluzovou úpravou,“ uklidnil ji tatínek. Vždycky všechno věděl přesně. Maminku to někdy zlobilo a Báru taky. Ale většinou to bylo docela fajn, protože se mohla táty na cokoliv zeptat a on to věděl. A když náhodou ne, půjčil jí ten velký slovník s rajkami.

„S tou zahradou taky něco udělám,“ sliboval táta. „Ty stromy jsou přerostlé a stíní, nějaké budou muset pryč.“

„Nebude to škoda?“ zamračila se trochu maminka. „Ty kaštany jsou tak krásné... Což teprve, až pokvetou!“

„Taky musíme opravit střechu,“ začal honem mluvit o něčem jiném tatínek.

Stromy byly opravdu vysoké. Bylo pod nimi zelené příšeří a Bára by věřila tomu, že za pámelníkovým křovím se může někdo schovávat. Šustilo to tam a Bára stiskla mamince ruku.

„To bude asi ta kočka,“ řekla maminka. „Paní Karasová nám to prodala i s kočkou.“

„My budeme mít kočičku?“ zaradovala se Bára. „Jakou?“

„Je černá, má bílé tlapičky a bříško a čumáček a jmenuje se jako ty – Barča.“

„A proč ji tu paní Karasová nechala?“

„Protože Barča je zvyklá běhat po venku a v paneláku by ji mít nemohla,“ vysvětlila maminka. „Ale Barče se nebude stýskat. Kočky víc přilnou k domu než k lidem.“

„Dáme jí mlíčko?“

„Jistě,“ usmála se maminka. „Má na zápraží svoje misky a taky má misku v kuchyni. Budeš ji krmit, jestli chceš.“

Bára chtěla. Vždycky toužila po zvířátku. Nejdřív zkoušela rodiče uprosit, aby si pořídili pejska. Ale to v panelákovém bytě, v tom, kde teď bude bydlet paní Karasová, nešlo. Kočku doma nechtěla maminka, že by po ní musela pořád uklízet. Křečka ani morče taky ne, protože to vypadalo jako myš a maminka se myší bojí. A tak Bára dostala jednou pod stromeček želvičku. Byla kulatá jako bábovička, s očima jako černé korálky, a lezla co noha nohu mine v kuchyni po linoleu. Bára jí začala říkat Píďa a nosila jí z parku pampelišky, ty Pídě chutnaly. Jenže želva není pořádné zvíře. Není moc příjemná na pohlazení, když si ji člověk chce vzít do postele, to si tam může místo ní dát rovnou šutr a nedá se s ní hrát. Jen leze a žere.

„Kde je Píďa?“

„Máš ji v pokojíčku.“

„Můžu se tam jít podívat?“

„No samozřejmě,“ zasmála se maminka. „Vždyť je to tvůj pokojíček.“

„Jenže –“ zarazila se Bára, „jenže já tam netrefím.“

Do téhle chvíle ji nenapadlo, že se v novém domě vlastně vůbec nevyzná. To už maminka otevírala slonovinově bílé, trochu oprýskané vchodové dveře. Nebyly hladké jako ty v paneláku, byly vyřezávané a nahoře prosklené a ozdobně zamřížované. I kliku měly zvláštní, mosaznou, vyblýskanou tam, kde se jí dotýkaly lidské dlaně, ale v záhybech úplně zčernalou. Bylo to vlastně tělíčko sošky od pasu nahoru, bez rukou, ale se složitým účesem. Bára sošce přejela prstem po rovném nose a zdálo se jí, že na ni soška spiklenecky mrkla. Raději rychle vběhla za maminkou do domu a zavřela za sebou. Tatínek zůstal na zahradě a obhlížel stromy, které chtěl porazit, ale Bára věděla, že to stejně neudělá, protože mamince by se to nelíbilo a tatínek obvykle věci, které se mamince nelíbily, nedělal.

V domě na Báru dýchla zvláštní vůně. Nedovedla přesně říct, co cítí, ale určitě to bylo staré dřevo a trochu zatuchliny, i když se maminka snažila celý dům vyvětrat. Na zemi v prostorné hale, která se s jejich panelákovou předsíňkou vůbec nedala srovnat, byly velké černé a bílé dlaždice, jako by to byla šachovnice. Bára to hned řekla nahlas.

„Mami, že tu budeme hrát šachy?“ zaprosila. „Ty budeš dáma, tatínek král a já budu kůň. Ten táhne za roh.“ Zkusila jako šachový koník přeskákat přes předsíň. Vyšlo to na čtyři skoky. Byla opravdu veliká. Vedly z ní několikery dveře, všechny stejně slonovinově bílé a trochu oprýskané jako ty vchodové, a dřevěné schodiště natřené stejnou barvou. Jeho zábradlí tvořily krásně vysoustružené kuželky a madlo bylo zakončené lidskou hlavičkou, podobně jako klika vchodových dveří. Byla to dívčí hlavička s rozevlátými vlasy, které postupně přecházely do madla. Bára ji raději nehladila, aby na ni nemrkla jako ta klika u dveří. Na schodech už ležel vínový běhoun s perským vzorem, maminka měla perské koberce ráda, a ze stran pod ním bylo vidět, jak je bílá barva na schodech ošlapaná.

„Natřeme to až na jaře,“ řekla maminka, když si všimla Bářina pohledu. „Už je konec prázdnin, kdo ví, jaké bude počasí v září, a když se natírá, musí se hodně větrat. Navíc teď musíme hlavně nechat opravit střechu, aby nezatékalo, paní Karasová říkala, že u štítu trochu kape, takže na lakýrníky nebudeme mít peníze.“

Při zmínce o konci prázdnin Báru píchlo u srdce. Úplně na to zapomněla. Od září začne chodit nejen do šesté třídy, tudíž na druhý stupeň, a už z ní bude opravdu velká holka, jak říkal tatínek, ale začne taky chodit do úplně jiné školy. Do té pražské by odsud dojíždět nemohla. Maminka se v nové škole byla podívat už před prázdninami, takže mluvila s její budoucí paní učitelkou třídní, a líčila ji Báře v těch nejveselejších barvách. Ve třídě jich bude jenom devatenáct, což je prý veliká výhoda, v pražské škole jich bylo dvacet šest a paní učitelka se jim všem nemohla věnovat tolik, jako bude moci paní učitelka Zounarová, jenomže i kdyby byla paní učitelka Zounarová miliónová, stejně je bude mít jenom na zeměpis a dějepis, protože od šesté třídy je na každý předmět jiný učitel, a navíc, v Praze zůstala Terezka, se kterou Bára seděla v lavici, a Mikulášek, který jí nosil bonbóny, když mu dala opsat úkol z počtů, a Katka, ke které se s Terezou chodily koukat na štěňátka, protože její maminka měla čivavy na chov. Ta štěňátka byla spíš jako myši, ale když povyrostla, byla s nimi velká legrace. Tady Bára nikoho nezná.

„S kým budu sedět v lavici?“ zeptala se maminky, když stoupaly po schodech nahoru. Vrzaly a skřípaly a trošku se pod jejich kroky pohupovaly.

„To nevím, miláčku, ale určitě si tady najdeš spoustu kamarádek,“ ujistila ji maminka.

Chodba nahoře nebyla dlážděná, na podlaze ležela prkna natřená bezbarvým lakem, takže byly vidět letokruhy. Suky z podlahy trochu vystupovaly. Na každé kratší straně chodby bylo malé okno, pod které už maminka postavila květináče s monsterami. Měla je ráda a už z nich vypěstovala obrovské keře.

„Tyhle dveře vedou do koupelny, tyhle na záchod, tyhle do naší ložnice a tyhle do tatínkovy pracovny. A tady,“ maminka dveře otevřela, jako by odhalovala sochu prezidenta, „tady je tvoje království.“

Bára dovnitř zvědavě nahlédla.

V Praze měla taky pokojíček. Vešla se jí tam válenda, maličký psací stůl a skříň. Píďa měla svou ohrádku pod stolem. Tenhle pokojíček Báře připadal velký skoro jako jejich starý obývák. Všechno tu zářilo novotou, od nadýchaných záclonek s růžovými kytičkami až po obrázky na stěnách. U zdi pod oknem měla zbrusu nový velký výběh i Píďa.

„To udělal tatínek,“ usmívala se maminka. Pídě se tam zjevně líbilo.

„Šaty už máš ve skříni, ale hračky a knížky jsem ti nevybalovala, aby sis je dala sama, jak se ti to bude líbit,“ ukázala maminka na tři veliké krabice v rohu pokoje. „Až bude hotový koláč, zavolám tě.“

Bára osaměla. Pokojíček se jí moc líbil. Zkusila udělat hvězdu z rohu do rohu a vešla se do něj. Když vyhlédla z okna, dívala se skoro přímo do koruny kaštanu. Toho kaštanu, který by chtěl tatínek porazit a neudělá to, protože mamince se líbí, když kaštany kvetou. Bára se vyklonila, aby dohlédla dolů. Po omítce se k ní plazilo psí víno, teď už nebylo tolik zelené, dostávalo nádherně sytě rudou barvu, a mezi ním se proplétal tmavě zelený břečťan. Bára si všimla, že listy se omítky přichytávají takovými maličkými zelenými přísavkami. Pacičky, napadlo ji. Třeba to není ani břečťan, ani psí víno, ale jsou to zeleni, kteří se ve dne vydávají za břečťan a psí víno, ale v noci, když se nikdo nekouká, se rozeběhnou po celém domě, honí se v okapu a na střeše a přidržují se těmi maličkatými pacičkami, aby nesklouzli. Pohladila nejbližšího zeleně a nechala okno otevřené dokořán. Na kaštanu zpíval kos a vítr si hrál s jejími novotou vonícími záclonkami.

Než maminka upekla koláč, měla Bára na poličkách vyrovnané svoje nejmilejší hračky a v knihovničce uklizené všechny knížky. Na kraji blíž ke stolu si nechala volné místo na učebnice. Ty dostane až první den ve škole. Veselá nálada, kterou měla z nového pokoje, ji zase přešla. Představa nové třídy bez Terezky, Katky, Mikuláška a paní učitelky Dostálové na ní ležela jako můra.

Tatínek u svačiny nadšeně vyprávěl, co všechno na zahradě udělá.

„Vzadu za domem budeme mít ohniště,“ sliboval, „a budeme si tam opékat buřty. A je tam dost místa i na zeleninovou zahrádku.“

„Ty chceš pěstovat zeleninu?“ podivila se maminka a Báře neušlo, že to maminka říká tónem, který obvykle znamenal, že ona tohle dělat nebude.

„Myslel jsem, že by tě těšilo mít rajčata z vlastní zahrádky,“ řekl tatínek.

„Jistě, kdyby se sama nasázela, okopala a sklidila,“ souhlasila maminka. „Uvědom si, Luboši, že teď nemám na starosti jenom celou domácnost, ale rovnou celý dům.“

„Jsme na to přece dva,“ namítl tatínek.

„Ano, jsme na to dva v těch vzácných chvílích, kdy nejsi služebně ani v Manchesteru, ani ve Vídni, ani v Drážďanech, nepřipravuješ se na žádné sympózium a v televizi není ani hokej, ani fotbal. Což mi vychází tak na tři týdny v roce.“

„Přeháníš, Jano,“ zamračil se trochu tatínek a natáhl se pro další kus koláče. „Vždyť jsi ten dům taky chtěla.“

„Já neříkám, že jsem nechtěla dům. Já jen říkám, že tu nehodlám pěstovat rajčata.“

Bára raději odnesla hrneček od kakaa do dřezu a vytratila se nahoru. Pravda byla, že tatínek jezdil často služebně pryč. Bára s ním měla takovou nepsanou dohodu už od první třídy, že jí z každé cesty přiveze plyšové zvířátko. Sedla si na válendu a plyšáky si spočítala. Bylo jich dvacet čtyři. Tatínek vozil poctivě, i když byl pryč jenom na jeden nebo dva dny. Maminka dostávala místo plyšáků bonboniéry nebo kytky, ale ani jedno ani druhé dlouho nevydrželo.

Bára si objímala skrčená kolena a přemítala. Z nového domu vlastně viděla jen halu, kuchyň, svůj pokoj a záchod. Na průzkum dolů se jí teď nechtělo, nevěděla, jestli se tatínek s maminkou hádají nebo ne, kdyby se hádali, bylo by to pro ni, jak říkala, zakázané území, protože by se mohlo snadno stát, že by si jeden z nich vzpomněl na nějaký její hříšek a nakonec by to schytala taky. Nestávalo se to často, ale Bára měla tyhle situace nerada. Vplížit se tajně do ložnice nebo do tatínkovy pracovny si netroufala, i když by moc ráda zjistila, kde má teď tatínek ten velký slovník s rajkami. Ale vzpomněla si, že mezi schody a dveřmi do jejího pokojíčku jsou ještě jedny dveře, trochu menší než ostatní. Vyklouzla z pokoje a zaposlouchala se, jestli zezdola uslyší nějaké hlasy.

„A kdy odlétáš?“ zaslechla maminku. Mluvila klidně, takže se asi nehádali.

„Až dvacátého,“ odpověděl tatínek. „A jenom na tři dny.“

„To je dobře, Bára tě hlavně ze začátku školy bude potřebovat.“

Bára přestala poslouchat, protože se trochu urazila. Proč by měla tatínka potřebovat na začátku školy? Copak on s ní bude sedět v lavici? To si měli rozmyslet, než se odstěhovali z Prahy. Určitě by našli podobný dům jako tenhle někde blíž její staré školy. Kdyby hledali. Jenže tatínkovi je to jedno, říkal, že metrem a tramvají přes Prahu mu to do práce trvalo déle než odsud autem. Maminka zase překládá doma a jezdí jenom na schůzky s nakladateli. Má to svoje výhody, Bára třeba nemusela chodit na oběd do školní kuchyně, nad kterou se spolužáci ošklíbali, a taky nemusela být v družině a maminka ji vodila na různé kroužky. Jak teď budu chodit na piáno a na gymnastiku a na francouzštinu? píchlo ji u srdce. Protože dole nebylo zakázané území, odložila průzkum dveří, které podle všeho vedly na půdu, na dobu pozdější a seběhla po sténajících a prohýbajících se schodech dolů. Hlavička na zábradlí na ni vyplázla jazyk.

„Mami?“ nakoukla do kuchyně. „Tati?“

„Ano, miláčku?“ zeptala se maminka od dřezu.

„Jak budu chodit na kroužky?“

„To už jsme s maminkou všechno vymysleli,“ usmál se tatínek. „Budeš mít sice trošku náročnější program, ale řekli jsme si, že už jsi opravdu velká holka a že to zvládneš a že to bude lepší, než kdybys toho musela nechat nebo kdybychom ti tady hledali jiné učitele. Maminka už volala do zušky a zařídila ti hodiny tak, že v pondělí odpoledne budeš mít klavír a francouzštinu a ve čtvrtek nauku a gymnastiku. Budeš mít sice dvě dlouhá odpoledne, ale ostatní dny budeš mít volno. No a to pondělí a čtvrtek tě po obědě buď já, nebo maminka budeme vozit do Prahy. Autem tam budeme za půl hodiny.“

„To se budu vídat s Terezou!“ zajásala Bára.

„Když se předem domluvíme, že si chcete po tvých kroužcích zajít někam na zmrzlinu, tak to samozřejmě půjde.“

„Ale co když budu mít v pondělí nebo ve čtvrtek odpoledku?“ zhrozila se Bára.

„Maminka už se ve škole ptala. Šesťáci mají odpoledne vyučování jen v úterý.“

Bára si oddechla.

„A kde mám piáno?“

Maminka ji mlčky s úsměvem odvedla do obrovského obývacího pokoje. Ještě moc zařízený nebyl, protože to, co měli v panelákovém obýváku, stačilo tak na čtvrtinu téhle tělocvičny. Bářin černý, pěkně dlouho nenaleštěný Petroff po babičce stál hned u okna.

„Ladič přijde ve středu,“ řekla maminka, když Bára pianino otevřela. „To víš, při stěhování se piáno vždycky rozladí.“

Bára zkusila zahrát oktávu a pianino raději zase zavřela. Tahalo to za uši.

Takže středu a pátek mám odpoledne volno, přemítala, když šla po schodech zpátky nahoru. Zkoušela našlapovat tak opatrně, aby schody ani nezaskřípaly, ale nedařilo se jí to. Budu se to muset naučit, umiňovala si. Co když se mi bude chtít jít v noci pro něco dobrého do ledničky nebo do kredence? Když budou schody vrzat, mamku to probudí a zažene mě zpátky do postele. Taky bych mohla jezdit po zábradlí, napadlo ji. Jenže dole je ta hlavička a té by se to asi nelíbilo.

Zastavila se u dveří na půdu, kam měla původně namířeno. V zámku trčel velký klíč, maminka takovým klíčům říkala balkónový, protože podobným se odemykal balkón v mezipatře v domě tety Mirky na Vinohradech. Teta Mirka byla maminčina sestra a bydlela ve starém secesním domě se štuky na stropě, mozaikou na chodbě a leptanými skly na schodišti. Byly na nich hrady, v každém patře jiný. Teta Mirka bydlela až ve čtvrtém patře, a i když byl v domě výtah, Bára trvala na tom, že budou chodit pěšky, právě kvůli těm hradům v oknech. Pamatovala si přesně, jak jdou za sebou. V prvním patře byl Karlštejn, ve druhém Křivoklát, ve třetím Bezděz a ve čtvrtém, tetině, Orlík. Vypadal ale úplně jinak, než jak ho Bára znala z fotografií a z dovolené. Tyčil se na strmé skále opravdu jako orlí hnízdo. Tatínek samozřejmě věděl proč. Ten dům byl totiž starší než Orlická přehrada, tatínek tvrdil, že je starší než sto let, a to ještě přehrada neexistovala. Jednou Bára vyběhla ještě o patro výš, aby zjistila, jaký hrad je tam. Byly to Trosky a bylo to také poslední patro, což Báru mrzelo, protože matné hrady vyleptané na čirém skle jí připadaly úplně pohádkové. Jako by byly zamrzlé.

Balkónový klíč u dveří na jejich půdu byl ale větší než tetin od balkónu. Bára nejdřív zkusila zmáčknout kliku, jestli je vůbec zamčeno, a nebylo. Pootevřela jen na úzkou špehýrku, co by se protáhla, a ocitla se na strmých, zaprášených dřevěných schodech plných pavučin. V prachu byly něčí stopy, tatínek s maminkou se tu asi už byli podívat. Jak otevřela dveře, zvířil se prach a poletoval ve zlatých pruzích slunečního světla, které sem dopadaly velkými vikýři. Vonělo to tu proschlým dřevem ještě silněji než dole v domě. Bára za sebou tichounce přivřela dveře a vydala se po schodech nahoru. Bylo jich dvanáct. To bylo dobře, protože kdyby bylo ještě o jeden schod víc, bylo by to nešťastné číslo.

Ocitla se v obrovském podkroví, protože půda nebyla ničím přepažená ani rozdělená a zabírala rozlohu celého domu. Jediné, co ji členilo, byly silné trámy podpírající krov, které v záři odpoledního slunce vypadaly jako zlaté. Půda byla ovšem prosluněná jen v přední části, protože sem vikýřem v průčelí dopadalo světlo. Druhá půlka půdy už tonula v tajuplném příšeří.

Bára zvrátila hlavu, aby dohlédla až k hřebenu střechy. Připadala jí hrozně vysoká a z trámů viselo několik opuštěných vosích hnízd a závoje hustých, prachem šedivých pavučin. Bára hlavu zase narovnala. Tady u schodů byla půda prázdná, ale po stranách, kde se střecha sbíhala s podlahou, byly narovnané všelijaké věci. Stohy starých zažloutlých novin, krabice plné čehosi, dřevěné truhly. Dokonce tu stálo staré proutěné houpací křeslo s prolámanou sedačkou a kousek od něj, skoro uprostřed půdy, skříň. Almara, řekla by babi jizerská. Široká, podsaditá almara s dřevěnými koulemi místo noh a s vyřezávanou římsou nahoře. Jedno křídlo dveří bylo pootevřené. Ta je asi po paní Karasové, pomyslela si Bára.

Udělala první krok od schodů a poslouchala, jestli bude prkenná podlaha vrzat. Maličko to zapraskalo, ale schody do patra skřípěly mnohem víc. Bára udělala druhý opatrný krok, pak třetí a čtvrtý a pátý a šestý a stála před skříní. Strčila do pootevřených dveří prstem. V pantech to trošku zahvízdalo, jako by jí skříň přála dobré odpoledne, a dveře se ochotně a lehce otevřely dokořán. Na ramínkách tu visela spousta šatů, z nichž vylétli dva rozespalí moli. Bára povytáhla modrý saténový cíp. Byl to župan, ale vypadal jako japonské kimono. Byli na něm vyšití duhoví pávi. Tady bude pokladů, pomyslela si Bára.

Nechala skříň otevřenou a vydala se hlouběji do nitra půdy.

Příště si s sebou musím vzít baterku, umínila si. Kde asi je? Stávala vždycky na botníku u dveří, jenže dole si botníku nevšimla. Budu se na to muset zeptat maminky. Nebo radši taťky. Ten je tu přes technické věci, jak říkala s oblibou maminka.

Jako by skříň tvořila předěl mezi světlou a temnou částí půdy. Slunečních paprsků za ní valem ubývalo a Bára musela každou chvíli počkat, až se zase rozkouká, protože se bála, aby o něco nezakopla. Tady už nebyly věci tak přehledně srovnané jako vepředu. Bára tu zahlédla hromadu halabala poskládaných matrací, několik kameninových hrnců, starý šicí stroj a spoustu krabic a beden. Prošátrala se až na úplně druhou stranu půdy k vikýři a setřela ze skla špínu a pavučiny. O mnoho víc světla sem neproniklo, protože okno stínily listy kaštanu. Nebyl to ten, který rostl před okny jejího pokoje, tohle byl ten největší v zahradě. Kdyby bylo okno otevřené, prorůstaly by jeho větve až sem na půdu.

„Mňrrra?“ ozvalo se najednou vedle Báry. Lekla se tak, až ji píchlo u srdce.

„Kdo je tady?“ zašeptala a z šera v koutě půdy na ni zasvítily dvě lampičky. Pak na chviličku zhasly a opět se rozzářily. Bára začala rozeznávat bílý flíček čumáčku a náprsenky. Kočka!

„Čičiči!“ udělala na ni a lampičky zase zhasly a rozsvítily se.

„Mňra!“ řekla kočka znovu. Tentokrát to neznělo tázavě jako předtím. Spíš důrazně.

Bára opatrně popošla ke kočce. Opatrně proto, aby nezakopla, a taky proto, aby ji nevyplašila. Ale nezdálo se, že by se jí kočka bála. Pohodlně ležela na víku velké dřevěné truhly a se zájmem Báru pozorovala.

„Ahoj, kočko,“ pozdravila ji Bára, když se k ní dostala na dosah a sedla si na bobek, aby kočce viděla do očí. „Já se jmenuju jako ty, Bára.“

„Mňa-a,“ odpověděla kočka.

Bára natáhla ruku a pohladila ji. Měla hustý, hebký, jiskřivý kožíšek a pod Bářiným dotykem se poživačně zavlnila a slastně přivřela oči. Začala hlasitě příst. Bylo to, jako kdyby někdo poblíž startoval traktor.

„Půjdeš se mnou dolů?“ zeptala se Bára Barči. „Jak ses sem vůbec dostala?“

„Rrrrr-u-rrrrr-u-rrrr-u,“ vrněla Barča a otírala se jí něžně o ruku.

Bára ji vzala do náruče, ale kočka okamžitě přestala vrnět a se zlostným „I-i“ se jí vydrala z rukou a někam se ztratila.

„Barčo, čičiči, pojď sem!“ volala na ni polohlasem Bára, aby ji přilákala zpátky. „Čičičičiči!“

Ale Barča byla uražená, a i když Báru určitě odněkud pozorovala, dál se s ní bavit nechtěla.

Bára ji ještě hodnou chvíli zkoušela nalákat, ale pak to vzdala.

Ve tmě už se rozkoukala, a tak si všimla, že truhla, na níž kočka Barča ležela, byla hodně zvláštní. Na první pohled bylo patrné, že je prastará a že je vyrobená z hodně tlustých prken. Její povrch už byl ohlazený a ztmavlý, protože nikdy nebyla nalakovaná, a kování, které ji zpevňovalo v rozích a které se ve dvou pásech táhlo přes víko, bylo notně zrezlé. Jedna petlice byla dokonce ulomená.

Bára neodolala a zkusila víko nadzvednout. Bylo těžší, než si představovala. Bylo jí jasné, že ho asi neotevře docela, a tak se po půdě poohlédla po něčem, čím by ho mohla podložit. Našla nějaké odřezky dřeva, které postupně zasouvala mezi víko a bočnice truhly, dokud dovnitř nemohla protáhnout ruku až po rameno.

Příště si sem budu muset opravdu vzít baterku, slibovala si, když šmátrala poslepu v nitru truhly. A nebo budu muset počkat, až budou naši pryč, a zkusit to otevřít úplně, protože až se to víko překlopí, tak to udělá děsnou ránu. Mezi starým šatstvem – aspoň si myslela, že je to šatstvo – totiž nahmatala cosi.

To cosi jí na omak připomínalo nejvíc starodávné album babičky v Jizerkách, které bylo sice ne tlustší, ale rozhodně větší než tatínkův slovník s rajkami, bylo vázané v kůži a na přední straně mělo vytlačené různé ornamenty a babiččin monogram za svobodna. Uvnitř měla babička svoje fotografie ze svatby. Vdávala se ještě před druhou světovou válkou a ty fotografie nebyly ani tak černobílé, jako spíš hnědobílé nebo zelenobílé, maminka tomu říkala umělecké tónování, a dědeček, kterého si Bára už ani moc nepamatovala, tam měl na sobě důstojnickou uniformu, po boku se mu leskla šavle a pod nosem měl švihácký knírek a babička vypadala jako filmová hvězda. Bára si tyhle staré fotografie k smrti ráda prohlížela, babička album vyndavala z jedné z přihrádek v černém sekretáři vždycky, když u ní Bára byla a když venku pršelo a nemohla lítat po louce, což bylo o prázdninách v Jizerkách často.

Tohle album, protože Bára si byla jistá, že v truhle našla album, by si taky moc ráda prohlédla, jenže jak bylo víko otevřené, jen co by ruku protáhla, nemohla ho pořádně chytnout, pokaždé jí vyklouzlo z prstů, protože bylo moc velké a těžké, a pak stejně zaslechla maminku, jak ji volá k večeři.

To už je večeře? hrklo v ní, protože si vůbec neuvědomila, kolik času na půdě strávila, a skutečně, když se vysoukala z truhly, zjistila, že ty zlaté pruhy slunečního světla jsou ty tam, jen ty krajní trámy na půdě u vikýře jsou kus nad její hlavou úplně rudé zapadajícím sluníčkem.

Rychle seběhla dolů a dveře nechala pootevřené, aby mohla Barča ven.

„Šmankote, Barboro, jak to vypadáš? Kde ses tak ušpinila?“ spráskla nad ní maminka ruce, když Bára vešla do kuchyně. „Podívej se na sebe!“

Bára se koukla na ruce. Měla je úplně černé.

„Upaluj se umýt, čunče,“ doporučil jí tatínek. „Že tys smýčila na půdě?“

„No,“ kývla Bára.

„Tam to co nejdřív taky budu muset vyklidit,“ vzdychl tatínek při představě otravné práce. Jestli něco skutečně nenáviděl, tak uklízení. „Pak tam uděláme hezké podkroví.“

Jaké hezké podkroví? přemýšlela Bára, když si drhla ruce mýdlem a kartáčkem pod proudem horké vody. Vždyť už tam je hezké podkroví.

Zbytky masa od večeře shrnula maminka na jeden malý talířek.

„Tumáš,“ podala ho Báře, „dej to před dveře Barče.“

„Barča je na půdě,“ řekla Bára.

„Paní Karasová říkala, že tam leze,“ ozval se tatínek za hradbou novin. „Vyšplhá po kaštanu až k okapu, skočí do něj a někudy se tam protáhne.“

Takže to můžu ty dveře na půdu zavřít, pomyslela si Bára. Ale co když bude chtít Barča z půdy dovnitř? Zeptala se na to nahlas.

„Ona dovnitř moc nechodí, říkala paní Karasová. Jen když je venku psí počasí.“

Bára postavila talířek na zápraží a zkusila Barču zavolat, ale kočka nepřišla. Možná je ještě na půdě.

„Co se ti dneska bude zdát, to se ti vyplní,“ řekla jí maminka, když jí dávala dobrou noc, „protože tady spíš prvně.“

Bára se zavrtala do peřiny v povlečení ještě vonícím novotou. Maminka ho vybírala tak, aby ladilo k záclonkám, bílé s růžovými kvítky. Za jak dlouho vlastně už půjdu do školy? pomyslela si ještě. Dneska je neděle. Ve středu přijde ladič a příští pondělí už je škola. Za týden! A potom dvacátého tatínek někam letí. Musím se zeptat, kam, umiňovala si, než usnula.

Nevěděla, jak dlouho spala, ale měla pocit, že ji probudily divné zvuky. Zůstala ležet celá ztuhlá v posteli. Znala tenhle nepříjemný stav a už věděla, co proti tomu pomáhá. Musí se přemoci a pohnout se. Stačí zahýbat rukou, a ta protivná strnulost z člověka spadne. Udělala to, ale uši nechala našpicované, jestli se ty zvuky budou opakovat.

Uslyšela to zas.

Takové jakoby ševelení. Určitě to šlo od okna, ale za záclonami žádný zlověstný stín neviděla. Tichounce vyklouzla z postele a zkontrolovala Píďu, jestli ty zvuky nevydává ona, jak štrachá ve výběhu. Ale Píďa spořádaně spala schovaná v krunýři, aby na ni nikdo nemohl. Bára opatrně prostrčila hlavu zespodu mezi záclonou a oknem, aby látkou nepohnula a aby viděla, co se děje venku. Nedělo se nic. Jen to tam šustilo.

Zeleni, řekla si Bára. To běhají po omítce zeleni. Přestali se vydávat za břečťan a psí víno a honí se. Když otevřu okno, abych je viděla, rychle se zase shluknou a budou předstírat popínavé rostliny, takže nemá smysl to okno otvírat. Uklidněna tímhle zjištěním se vrátila zpátky do postele a znova si lehla. Ještě než znovu tvrdě usnula, dolehlo k ní tu a tam tiché praskání dřeva, jako by jí nad hlavou někdo chodil. Barča asi běhá po půdě, pomyslela si. Nejspíš tam loví myši.

Kapitola 2

První věc, na kterou si Bára ráno vzpomněla, když se probudila a když se upamatovala, kde je, protože nejdřív myslela, že je pořád ještě u babičky na prázdninách, tedy první věc, na kterou si vzpomněla, byla, že jí maminka říkala, že co se jí bude první noc v novém domě zdát, to se jí také vyplní. Jenže buď se jí nic nezdálo, nebo všechny sny zapomněla, a tak vklouzla do bačkor s psími čumáky, které jí tatínek před prázdninami přivezl z Manchesteru, a vydala se dolů do kuchyně.

Měla tyhle bačkory ráda, protože hezky hřály, ale nesmělo se v nich šlápnout do vody, třeba v koupelně, když nalila při sprchování, protože prosákly. Tatínek se jí vždycky smál, když je měla na sobě, říkal, že někteří lidé si šlapou na jazyk a ona že si šlape na uši. To šlapou na jazyk říkal spíš jako suapou na jafyk, aby předvedl, jak si lidé na ten jazyk šlapou, ale šlapání na uši předvést nedokázal, i když to po něm Bára vždycky chtěla. Odpovídal jí na to, že to je její specifikum a do toho že on jí fušovat nebude.

V kuchyni na ni na stole čekal v mikrotenové fólii zabalený koláč od včerejška, kakao v termosce a lístek od maminky.

Báru sice nejdřív mrzelo, že jí ráno ani táta, ani máma nedali pusu a že ji máma nevzala s sebou do Prahy, ale pak si vzpomněla na truhlu na půdě. Když se maminka vrátí až v poledne, má fůru času na to, aby to album vytáhla. Nasnídala se, poctivě umyla hrneček i talířek, ale rozhodla se, že když jsou ještě prázdniny a rodiče nejsou doma, že si pro dnešek nebude aspoň čistit zuby, převlékla se a vydala se na půdu. Baterku neměla, protože nevěděla, kde je, a nebyl tu nikdo, koho by se na to mohla zeptat.

Teď po ránu bylo na půdě šero, protože slunce svítilo z opačné strany než včera odpoledne a půdu stínil ten velký kaštan, po kterém šplhá nahoru Barča. Ale úplná tma tu nebyla, spíš takové nazelenalé přítmí. Bára se rychle rozkoukala a našla svoji truhlu. Nejdřív zkusila dovnitř nahlédnout tou mezerou, kterou si udělala včera. Mrkly na ni dvě zelené lampičky.

„Barčo, ty jsi vevnitř?“ užasla Bára.

„Mňrr-ňa,“ odpověděla Barča, i ve tmě v truhle se zablýskly její bílé tesáky, jak mohutně zívla, a potom se bez potíží protáhla škvírou ven. Udělala kočičí hřbet, pak se prohnula bříškem až k zemi a chvíli si brousila drápy o podlahu. Nato si sedla do malého zlatozeleného flíčku slunečních paprsků, které se sem prodraly skrze korunu kaštanu. Černá srst jí v jejich světle stříbrně jiskřila. Barča nebyla nijak zvlášť velká, zato huňatá, tvářila se jako lvice a měla takový, tatínek by řekl, šmrncovní čumáček. Oči spokojeně přivírala.

„Barčinko, necháš se pohladit?“ dotkla se jí Bára a kočka se spokojeně zavlnila a spustila stejné burácení jako včera. Vydržela to hodnou chvíli. Když ji drbání za ušima přestalo bavit, důstojně se zvedla a nenuceně odkráčela kousek dál, kde vyskočila na židli. Zaujala pozici, kdy je zřejmé, že je kočka líná sedět, ale úplně lehnout si taky nechce, protože čeká, že se bude dít něco zajímavého, a tak zůstane na půli cesty mezi sezením a polohou kočka buchta, jak tatínek označoval kočky, které si spokojeně lehnou na bříško, složí si tlapky pod sebe a obtočí se ocáskem. Líná, ale nastražená kočka ty packy pod sebe nesloží, protože je připravená kdykoliv vyskočit. Takhle teď trůnila na židli Barča a pozorovala svou jmenovkyni. Dlouhé bílé vousy se jí leskly.

Bára nakoukla do truhly podruhé, ale už tam viděla jenom tmu. Ze všech sil se tedy zapřela do víka a opravdu se jí ho podařilo odklopit natolik, že se vlastní tíhou převážilo a s duněním udeřilo o záda truhly. Všude kolem se rozlétla mračna prachu, Barča se pro jistotu posadila, kdyby bylo skutečně potřeba utíkat, a Bára kýchala a kýchala a mrkala a slzely jí oči, jak jí do nich nalétaly všechny ty drobounké částečky bůhví čeho, co bylo v truhle i na truhle.

Konečně se prach usadil, Bára si utřela uslzené oči a vysmrkala se a Barča opět zaujala polohu líné zvědavé kočky. Ve starých šatech, jen tak halabala naházených do truhly, byl vyležený důlek, jak tu Barča spala stočená do klubíčka. Bára šaty odhrnula a vyndala z truhly album.

Už když ho brala do ruky, došlo jí, že to nebude album, protože na album to bylo moc těžké. Spíš to bude nějaká stará kniha, napadlo ji. Posadila se opřená zády o otevřenou truhlu a prohlížela si svou kořist. Kniha byla opravdu rozměrná, vázaná v tmavohnědé, místy odřené kůži, na níž byl vytlačen už málo zřetelný, kdysi zřejmě zlacený vzor, a uprostřed se dal už tušit téměř neznatelný nápis, navíc vyvedený pro Báru nezvyklým písmem, takže jí dalo dost práce, než ho přečetla. Stálo tam:

Od koho sestavený, to nebylo k přečtení, protože tam už bylo zlacení setřené. Bára odklopila vrchní desku. Zažloutlá titulní strana byla vyzdobená všelijakými ornamenty, zlaté, červené a modré, a všechno to bylo malované rukou, ale autor uvedený nebyl. Bára obrátila další list.

Byla tam mapa Evropy, to poznala na první pohled, ale byla namalovaná tak zvláštně. Na mapě ve škole nebo ve školním atlase byla Evropa buď strakatá, protože každý barevný flek znamenal jiný stát, nebo byla zelená a žlutá podle toho, kde jsou hory a kde nížiny, s modrými nitkami řek a bleděmodrým mořem okolo. Tahle Evropa byla celá stejnoměrně zažloutlá, byly tam jen černým – nebo spíš vybledle tmavohnědým – inkoustem nakresleny její obrysy, řeky, oblé kopečky tam, kde jsou hory, a malé stromečky tam, kde rostou lesy. Ale lesy rostly skoro všude, i tam, kde Bára dobře věděla, že jsou velká města. A taky tam byly prázdné plochy, kde bylo napsáno:

Bára zkusila otočit stránku a zase tam byla Evropa a tentokrát tam byly lesy trochu jinak a Bára tam našla i několik měst. Nebo možná hradů, protože když se podívala hodně zblízka, viděla tam opravdu hradby a vlaječky na věžích. Na dalších stránkách byla pořád Evropa, Báře přišlo, že se ty mapy od sebe příliš neliší, a tak zkusila zalistovat ke konci atlasu a tam byla zase Evropa, ale teď už na ní nebyly skoro žádné lesy, ale zato hodně hradů nebo měst nebo hradoměst.

Atlas Evropy? podivila se Bára. Takový tlustý starý atlas, a jenom Evropa – a ještě taková divná? Zkusila ho prolistovat celý a zjistila, že jsou tam mapy všech světadílů – Asie, Ameriky, Austrálie i Antarktidy, a všechny vypadaly stejně podivně jako mapy Evropy. Ve školním atlase byly mapy řazeny popořádku: Evropa, podnebí, Evropa, politické rozdělení, Evropa, průmysl, potom Severní Amerika, podnebí a tak dále. Ale ať si Bára namáhala hlavu, jak chtěla, smyslu řazení map v tomhle atlase se nedobrala. Přišlo jí, že tam jsou naskládané páté přes deváté.

Budu se na to muset zeptat tatínka, vzdychla si. Původně si myslela, že si knihu – nebo album, jak se nejdřív domnívala – nechá jako svoje tajemství. Jenže k čemu je takovéhle tajemství?

Barča se na židli protáhla, zívla, růžovým jazýčkem si olízla tlamičku a seskočila dolů. Otřela se Báře o nohy a Bára ji pohladila. Chtěla si vzít kočku na klín, a tak musela atlas zavřít a dát stranou a přitom se náhodou dotkla prsty mapy.

A tehdy se stalo něco zvláštního.

Trvalo to jen okamžik, protože dotyk byl letmý, ale přesto si Bára dobře všimla, že půda kolem ní zmizela. Místo toho se ocitla na místě, o kterém si později uvědomila, že to bylo vojenské ležení. Muselo to být na břehu moře, protože slyšela šumění vln, to znala z předloňské dovolené na Chalkidiki, a v povzdálí se na pláni táhnoucí se od moře zdvíhaly hradby mohutného města. Kolem byla spousta mužů, většinou oblečených jen do krátkých halen bez rukávů, v pase podkasaných, a byli bosí, jiní měli na sobě něco jako dlouhou zavinovací sukni, většinou z barevných vzorovaných látek. Řada jich třímala v ruce bytelné kopí a někteří měli na zádech obrovské štíty, které je kryly od ramen po kotníky jako krunýř želvu. Uprostřed toho davu se zuřivě hádali dva nápadní muži. Jeden byl světlovlasý, poměrně mladý, hezký, hodně urostlý a svalnatý, druhý mohl být jeho otcem a vlasy už měl trochu prošedivělé, ale taky vypadal jako zápasník. Oba měli svoje zavinovací sukně z mnohem dražší látky než většina okolostojících a zápěstí jim zdobily tepané náramky.

„Ty pse, ty si dovoluješ vyhrožovat mně, Achilleovi, synu Péleovu, že mi odebereš můj právoplatný podíl na kořisti?!“ řval zrovna ten mladší, světlovlasý, až mu nabíhala žíla na čele. „Achájci, slyšíte to? Cožpak se budete jen trpně dívat, jak tu zbabělý Átreovec hanobí nejstatečnějšího muže před Trójou?“

„No tak, Achillee, uklidni se,“ položil rozlícenému mladíkovi ruku na rameno menší ryšavý muž, ale Achilleus se mu zlobně vyvinul.

„Proč bych se měl uklidňovat?“ soptil. „Proč bych já měl pykat za to, že Agamemnonovi věštba uložila vrátit Chrýseovnu?“

Pak už byla kolem Báry zase půda. Atlas se s temným plesknutím zabouchl.

Bára hodnou chvíli bez hnutí zírala před sebe.

Zdálo se mi to, nebo ne? přemítala. Pak jí zrak sklouzl ke špičkám bot. Na podlaze pod nimi bylo několik zrnek písku. Nebyl to hrubý, vlhký písek z cestičky vedoucí od branky k domu. Jak by se taky na její bačkory dostal? Byl to jemňoučký, skoro bílý písek z mořského břehu.

Kočka Barča nespokojeně otřepala přední tlapku a po podlaze se rozsypala další písečná zrníčka.

„Tys tam byla se mnou, Barčo?“ zeptala se Bára kočky.

„Ňrr,“ odpověděla Barča a skočila zpátky na židli. Pohodlně se tam uvelebila a zdálo se, že je nadmíru spokojená.

Bára znovu otevřela atlas. Tentokrát si dávala velký pozor, aby se žádné mapy nedotkla, stránky obracela opatrně, brala je jen do štipce prstů. Snažila se věci přijít na kloub, ale mapy byly pořád takové jako předtím a nebylo na nich ani písmenka kromě těch divných nápisů hic sunt leones, kterým nerozuměla.

Tak – tak já to zkusím ještě jednou, rozhodla se nakonec. Podívala se na Barču.

„Mám to opravdu zkusit, Barčo?“ zeptala se jí. Barča na to nic neodpověděla, ale seskočila z židle a stulila se jí do klína. Bára rychle a zlehýnka přejela prstem po jedné z map.

I tentokrát se ocitla na mořském břehu, ale někde úplně jinde. Místo písku tu byly velké oblázky, bílé, šedé a červenavé, a mezi nimi ležela spousta velkých bílých ulit mořských šneků. Bylo tu hodně chladno, nebe bylo stejně šedivé jako moře a v trávě, která začínala růst kus od pobřeží, zářily žluté kosatce, na nichž si pochutnávaly chundelaté ovce. Měly delší uši, než je u ovcí obvyklé, a vypadaly jako ovce s králičími hlavami. K pobřeží mířila loď s červeně a bíle pruhovanou plachtou a se zvednutou přídí v podobě draka. Bára se rychle shýbla pro jednu z lastur. Jestli ji bude mít v ruce i na půdě, je to důkaz.

U moře s dračí plachetnicí musela být opravdu zima, protože Báře na půdě najednou přišlo až horko. Rozevřela dlaň. Ležela jí na ní bílá, místy trochu do žluta zabarvená protáhlá ulita. Ta ulita, kterou sebrala u moře. Barča jí už neseděla na klíně, ale stála vedle ní a zvědavě se na ni dívala.

Je to kouzelný atlas, uvědomila si Bára. Je to kouzelný atlas a já teď budu moct cestovat, kam chci.

Kam chci? zarazila se. Kde jsem to vůbec byla?

Bára se hluboce a soustředěně zamyslela. V první řadě bylo jasné, že atlas musí zůstat jejím tajemstvím. A než se s ním někam vydá, musí zjistit, jak vlastně funguje. To znamená, že musí vypátrat, kde to teď byla. A to najde v tatínkově slovníku. Rychle ukryla atlas až na dno truhly a zaházela ho šatstvem. Ulitu si strčila do kapsy. Barča mezitím někam zmizela a Bára seběhla dolů do kuchyně, aby se podívala, kolik je hodin.

Jedenáct. To by se mohla maminka každou chvíli vrátit. Ještě že už je z půdy dole. Honem si vydrhla ruce kartáčkem, protože tatínek ji naučil, že na knihy se špinavýma rukama nesahá, a vrátila se nahoru do jeho pracovny.

Vlastně tady ještě nebyla. Ale tatínek si v novém pokoji rozmístil nábytek skoro přesně tak jako ve starém bytě v Praze. I některé knihy v knihovně měl srovnané postaru, takže Bára svůj slovník objevila hned. Většina se jich však ještě ukrývala v krabicích. Bára nejdřív zkusila najít jméno toho rozhněvaného plavovlasého mladíka. Chvíli jí to trvalo, protože nejdřív hledala Achyl, jelikož hy chy ky ry dy ty ny jsou tvrdé slabiky, ale nakonec se dopátrala pravé podoby jeho jména a četla:

Achilleus (2. p. -ea), syn Pélea, krále Myrmidonů v Thessalii, a Thetidy, dcery Néreovy, podle Homérovy Íliady nejkrásnější, nejstatečnější a nejrychlejší z řec. hrdinů v trójské válce. Po narození ho matka ponořila do podsvětní řeky Styx, takže byl zranitelný pouze na patě, za kterou ho při koupání držela (Achilleova pata). Na válečném tažení do Tróje ho provázel jeho přítel Patroklos. Achilleus se proslavil zejména vítězstvím nad trójským obráncem Hektorem, jejž zabil v souboji. Sám padl zasažen Paridovou střelou do jediného zranitelného místa – paty.

Byla tam spousta cizích jmen a z krátkého odstavečku se Bára stejně nedozvěděla, co chtěla. Kde teče řeka Styx? A kde leží Trója? A kdo je to ta Íliada, podle které je Achilleus tak skvělý chlapík? Bára ho sice zahlédla jen letmo, ale i tak byla s Íliadou ochotná souhlasit, Achilleus byl stejně hezký jako někteří filmoví hrdinové. Jenže teď by Bára raději věděla, odkud Íliada Achillea zná, než co si o něm myslí.

Asi budu muset přeci jen počkat na tátu, vzdychla Bára a zkusila ve slovníku najít heslo loď. Kdyby tam byly obrázky a na některém z nich ta s dračí hlavou na přídi, mohla by se něco dozvědět, ale našla jen nějaké technické nákresy a průřezy loďmi, a tak uklidila tatínkův slovník zpátky do police, pečlivě za sebou zavřela a šla zkusit, jestli je to piáno opravu tak strašně rozladěné. Bylo, ale stejně si přehrála menuet z Knížečky skladeb pro Annu Magdalenu Bachovou, který uměla už před prázdninami zpaměti a pan učitel Kovařík jí za něj dal do žákovské jedničku. Teď celé prázdniny nehrála, a jak bylo piáno rozladěné, dělala spoustu chyb. Už aby přišel ladič.

Maminka se vrátila ve tři čtvrtě na dvanáct. K obědu připravila smažený sýr, který měla Bára ráda, a když se najedly, pomáhala jí Bára z auta vybalovat různé věci, které v Praze nakoupila, když už tam byla, do nového domu. Truhlíky do oken, protože všichni sousedi mají za okny spousty kytek, hlínu do těch truhlíků, nebo vlastně substrát, jak bylo na těch velkých igelitových pytlích napsáno, a ubrusy na nový velký kulatý stůl v kuchyni, která sloužila i jako jídelna, protože byla prostorná a měla široké okno do zahrady, a k těm ubrusům koupila maminka i chňapky a utěrky a látku, ze které ušije potahy na židle a závěsy k oknu, a všechno to bylo veselé, žluté a modré a odpoledne to spolu ušily, protože Bára měla dovoleno špendlit a kličkovat a žehlit ty závěsy, aby byl tatínek překvapený, až se večer vrátí.

Byl a dal mamince pusu a řekl, že do takovéhle krásné žlutomodré kuchyně jí bude muset koupit taky nějakou žlutomodrou kytku, a že jí tedy takovou přiveze, až se bude v září vracet z Vídně, takže se Bára dozvěděla, kam že to má tatínek namířeno tentokrát.

„Tati?“ zeptala se, když už byli po večeři a tatínek sahal pro noviny, které si sice kupoval každé ráno, ale dostal se k nim většinou až po večeři.

„Ano?“

„Kdo je to Íliada?“

„Ne kdo, ale co,“ opravil ji tatínek.

„No, tak co je to Íliada?“

„Ne Íliada, ale Ílias.“

„Bože Luboši, nemůžeš tomu dítěti nejdřív odpovědět?“ vzdychla maminka od dřezu s nádobím. Myčku přijdou zapojit zítra. Tatínek dělal, že ji neslyší.

„Ílias je taková velmi dlouhá, výpravná báseň, kterou před více než dvěma a půl tisíci lety napsal slepý básník Homér,“ řekl tatínek.

„A o čem je?“

„No,“ vzdychl tatínek, který si strašně chtěl přečíst noviny a hlavně mít chvíli klid, „ona je opravdu hodně dlouhá, to se takhle rychle vyprávět nedá.“

„Tak jí dej Petišku, ať si to přečte,“ řekla maminka.

„To je pravda,“ usmál se tatínek. „Bude se ti to líbit. Pojď.“

Odvedl Báru nahoru do pracovny a z horní police sundal velkou knihu vázanou ve světle hnědém plátně. Horní a dolní okraj přední desky byl ozdobený černým ornamentem, tatínek mu říkal meandr, a uprostřed byla namalovaná černá loď s bílou plachtou. Nevypadala jako ta, kterou Bára viděla na břehu.

„Tuhle knihu jsem dostal ještě po svém tatínkovi, buď na ni opatrná. Najdi si tam pověst o trojské válce a jdi včas spát,“ dal jí táta pusu na dobrou noc. Bára se rychle převlékla do noční košile, hupsla do postele a otevřela knihu.

stálo tam. Bára knihu nejprve zběžně prolistovala. Byla krásně ilustrovaná, a pokud byli na obrázcích muži, byli buď nazí, nebo v takových krátkých halenách, jako měli někteří muži v davu kolem Agamemnona a Achillea, ale nikdo nebyl oblečený do takové suknice jako Achilleus. Nikdo také neměl tak veliký štít jako bojovníci, které tam viděla, i když kopím se leckdo oháněl. Trochu ji to zviklalo v přesvědčení, že má tu správnou knihu, ale nalistovala podle obsahu pověst o trojské válce a začala číst.

V Malé Asii, v krajině nedaleko Hellespontu, stávalo v dávných dobách město Trója. Za mohutnými městskými hradbami vládl svému národu král Priamos s královnou Hekabou. Jedné noci měla královna podivný sen. Zdálo se jí, že se jí narodilo děťátko. Když je chtěla vzít do náručí, proměnilo se dítě v hořící pochodeň. Plameny pochodně přeskočily na královský hrad, z hradu na okolní domy a za chvíli hořelo celé město jasným plamenem.

Královna se probudila poděšena a vyprávěla svůj sen králi. Král zavolal ještě za ranního šera věštce, aby mu vyložili, co královnin sen znamená. Neradi pověděli věštci králi zlou novinu, kterou skrýval v sobě neblahý sen. Královně prý se narodí syn a přinese zkázu celému městu.

Bára hltala stránku za stránkou. Dozvěděla se, jak král a královna pohodili dítě v horách, kde se ho ujali pastýři, dali mu jméno Paris a vychovali ho, a jak k Paridovi přišly tři bohyně, aby je rozsoudil, která z nich je nejkrásnější. Afrodíta, kterou vybral, mu pak pomohla získat nejkrásnější ženu na světě Helenu, manželku krále Meneláa, který vládl v řeckém městě Spartě. Báru to překvapilo, myslela, že Sparta je jen fotbalový klub, kterému fandí tatínek. Meneláos se s únosem Heleny nesmířil, a tak došlo k trojské válce. Tady se Bára konečně dočetla také něco o Achilleovi, který se výpravy zúčastnil.

Po devět let války kolísalo vítězství mezi Trójany a Řeky, po devět let plakaly v Tróji vdovy pro své padlé a asijská půda lačně pila řeckou krev. Desátého roku vypukl mezi Achilleem a Agamemnónem prudký spor o válečnou kořist. Agamemnón byl vrchní velitel a využil svého postavení, aby spor vyhrál. Přinutil Achillea vzdát se části kořisti.

To je ono! málem vykřikla Bára. To je ono! To jsem viděla, u toho jsem byla! Achilleus se tolik rozčiloval právě proto, že mu Agamemnón chtěl vzít jeho podíl na kořisti. Tak ten druhý chlapík byl Agamemnón. Proč měli Řekové tak hrozně dlouhá jména? Jsou to učiněné jazykolamy.

„Barborko, ty ještě nespíš?“ nakoukla dovnitř maminka. „Vždyť už je deset hodin. Honem zhasni!“

„Mami, vždyť jsou ještě prázdniny,“ zakňourala Bára, protože teď, teď to bude nejnapínavější. Achilleus právě začal trucovat a odmítl se dál zúčastnit bojů. Trójané měli navrch a Achilleův přítel Patroklos se nabídl, že když uražený Achilleus bojovat nechce, on si obleče jeho zbroj a půjde do boje, aby si Trójané mysleli, že se Achilleus do bitevní vřavy vrátil. Teď se střetl s nejstatečnějším obráncem Tróje, princem Hektorem – a Bára se nedozví, kdo vyhrál!

„Do rána ta písmenka nezmizí,“ usmála se maminka, dala jí pusu na dobrou noc a zhasla.

NO JISTĚ!!!