Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Doc. PhDr. Miroslav Zelinský, CSc.

Fenomén Jože Plečnik

Ilustrace Akad. arch. David Vávra

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 8685. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Obálka a grafická úprava Vladimír Kovařík
Sazba Martin Daněk
Fotografie na obálce Pavel Rydl
Fotografie uvnitř knihy Archiv Pražského hradu (str. 71–76, 78, 80–85, 87–89), Muzeum Jože Plečnika v Lublani (str. 15, 23, 25–27, 29, 30, 32, 35, 40, 42, 46, 47, 57, 58, 62, 68, 90, 94, 95, 110, 112, 113, 125) a archiv autora (str. 11, 13, 14, 19, 43, 48, 49, 56, 64, 65, 70, 98, 106, 109, 112, 114, 119, 123), pokud není uvedeno jinak
Jazyková korektura Pavlína Zelníčková
Počet stran 128
První vydání, Praha 2022
Tisk Iva Vodáková – Durabo

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-6683-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-6682-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-3639-1 (print)

praescriptio

slovo

Davida Vávry

Kdybych byl mladým architektem v krásných časech rozvíjející se masarykovské republiky, ve 20. letech 20. století, asi bych chtěl, aby i architektura reprezentující novou státnost byla současná, mladá a třeba i cíleně moderní. V té době se znovu se probouzející český národ ztotožnil s diktátem rondokubismu, který se však ve svém sochařsky hutném výrazu velice rychle vyčerpal. Nebo bych chtěl vidět Pražský hrad v hávu rovných linek funkcionalismu. Prezident Tomáš Garrigue Masaryk si naopak vybral slovinského architekta, hluboce věřícího Josipa Plečnika. A ten se mu, přes počáteční nespokojenost českých architektů, odvděčil dané době zcela adekvátním výtvarným slohem. Specifickým, jedinečným vzkříšením ověřených, až antických tvarů a proporcí, kterým vdechl nový smysl a jasnozřivost. Dokázal svým pohledem, jenž se díval nejen přes staletí vzad, ale i daleko vpřed, vytvořit architektonický výraz, který již přežil jedno století a stále je neokoukaný a moderní. Ve velkých mísách a starověkých sloupech jako by bylo slyšet ozvuk velikosti českých dějin. Svatý Václav nebo Karel IV. by si mohli nasadit v jeho interiéru korunu, usednuvše po boku tvůrců moderní české státnosti, a nikdo by si nepřipadal nepatřičně. Plečnik si byl plně vědom toho, že žádný národ není složen pouze z nepřehlédnutelných kamenů velikánů, ale i z podpůrné masy mnoha oválků a střípků jednotlivých neznámých lidí. A proto nás Plečnik dokáže překvapit vedle monumentálního, přesně definovaného rázného tvaru i drobným detailem, který v sobě skrývá až slovanskou radost, jako třeba koláčky v dlažbě Malé vyhlídky na Valech.

Plečnik užíval mnoho ověřeného, aby jeho cesta do budoucnosti byla pevná. To ovšem neznamená, že ke svému vyjádření potřeboval pouze drahé materiály. V době nedostatku na konci 30. let dokázal vytvořit kostel sv. Michala na Lublaňských blatech za pomoci betonových kanalizačních skruží. A to, co přesně doříkávalo Plečnikův chrámový interiér – rovina zavěšených svítidel, která v rozlehlém Božím prostoru vytvořila onu lidskou hladinu porozumění pro rozměr člověka –, bylo u tohoto kostela nahrazeno z dostupných věcí denní potřeby, jako jsou mlýnky na kávu nebo výtvarně zpracované kravské rohy. Plečnik dokázal i pro řádové sestry v Begunje vytvořit dva kontemplativní pavilony, kdy pro jeden z nich použil místo sloupů šest holých masivních kmenů ponechaných ve své přírodní kráse. Možná že se tak stal prvním konceptuálně uvažujícím architektem, který logicky sáhne po nabízeném, aniž by ubral krásu výsledku. Možná že Plečnik složil poklonu Bohu, který člověku napověděl kmenem stromu možnost sloupu. Tedy vertikální a elegantní konstrukci, na níž je většina našeho stavebního vývoje založena.

Když náhodný zvídavý architektonický fanoušek prochází Plečnikovými stavbami v Lublani a v Praze, nalézá podobnosti. Když korzuje urbánním těžištěm slovinské metropole nad řekou Lublanicí, možná si vzpomene na prvotní Plečnikovu inspiraci, kdy při opravě Mánesova mostu byla vedle osazena provizorní lávka. Plečnik přidal ještě jednu a vzniklo obdivované Trojmostí. Obdobně pak v kostele sv. Jana Křtitele v Lublani schránu na věčné světlo hlídá lev ve skoku, který jako by symbolicky přeskočil Alpy přímo od trůnu českých králů…

Sedíme v kavárně a náš pohled sjede na oválné horizontální kuželky zábradlí – a je jedno, jestli jsme v kavárně Na Baště na Pražském hradě, nebo v tržnici nad řekou Lublanicí. Plečnik harmonicky spojuje obě země. Kráčejme po cestách porozumění, nikoli konfliktu. A vždy když zahlédneme trvalou, věčnou architekturu a spontánně zvoláme „Cože?“, odpověď ve středoevropském prostoru může být: „Plečnik Jože.“

curriculum

úvaha úvodní

Jože Plečnik, Vídeň 1892

Málokterý cizinec zanechal po sobě včeských zemích tak výraznou atrvanlivou stopu duchovní imateriální, jako se to podařilo slovinskému architektovi Josipu Jožemu Plečnikovi. (Budeme vdalším textu používat křestní jméno ve tvaru Jože, nikoliv vbyvší Jugoslávii prosazované Josip. Anavíc maminka Jožemu říkala Pepe – jak je vidět, oficiální idomácké varianty křestního jména nejsou našemu prostředí vzdálené, resp. jsou si velmi blízké.) Vjeho případě jsou onen duch amatérie od sebe neoddělitelné, protože tvoří jednotu, materiální, tvůrčí, architektonickou jednotu, uPlečnika se nemusíme bát říct stavbu. Tento pojem, výrazně popisný azároveň metaforický, vyzvedl ve svém programovém prohlášení vr. 1919 jiný velký evropský architekt, odekádu mladší než Plečnik, Walter Gropius. Ono prohlášení stálo uvzniku nové umělecké školy snázvem Bauhaus, jejímž domovem se stal německý Výmar av němž se hlásalo: „Cílem veškeré činnosti je stavba! Zdobit ji bylo kdysi hlavním úkolem výtvarných umění, která tvořila neodlučné složky velkého umění stavitelského. Dnes stojí vsoběstačném osamění, ze kterého je lze znovu vysvobodit vědomou součinností avzájemným působením všech dělných lidí… Chtějme, rozmysleme avytvořme společně novou stavbu budoucnosti, která bude vším – architekturou iplastikou imalířstvím – vjedné podobě az rukou milionů řemeslníků jednou vystoupá knebi jako křišťálový vnímatelný obraz nadcházející víry.“

Připomínat Bauhaus vúvodu úvah kPlečnikovi se může zdát značně zavádějící, obzvláště se zřetelem kjeho skepticismu karchitektuře tzv. moderní. Ovšem minimálně časové paralely nám to umožňují. Jak Plečnikův nejvyšší tvůrčí rozmach, tak působení architektů adesignérů Bauhausu spadají do stejného období, tedy 20. a30. let. Směrově je ovšem pojmenovávají historici architektury samozřejmě jinak. Nad Plečnikem se hovoří omoderním klasicistovi, Bauhaus, to jsou expresionisté, později konstruktivisté afunkcionalisté, případně reprezentanti nové věcnosti, uJana Kotěry je vzpomínán modernismus jako takový (brzy vysvětlíme, proč je vtéto souvislosti zmiňován právě český architekt Jan Kotěra). Jak je vidět, architektury se chápeme pomocí berliček pojmů, které ovšem ne vždy přiléhají skutečnosti av čase se navíc jejich významy proměňují, ostatně jako vkaždém oboru. To totiž svědčí otom, že je takový obor živý.

Lyonel Feininger – Cathedral, dřevoryt, 1919

Plečnik svým mísením historických stylů ajejich moderním adaptováním do celků staveb (av případě Lublaně iPrahy do urbanistického celku) musel historikům činit problém, takže například do obrazového průvodce Owena Hopkinse Architektonické slohy (Grada, Praha 2017) se jeho jméno nevešlo vůbec. To by ovšem pravděpodobně zralému Plečnikovi žádnou vnitřní újmu nezpůsobilo. Už vdobě studií uWagnera totiž souzněl steorií Gottfrieda Sempera (1803–1879), německého architekta, autora drážďanské opery nebo vídeňského Burgtheatru, otom, že lépe než se držet nějakého vymezení stylu je zaměřit se na principy konvence avkusu.

Gottfried Semper, budova drážďanské opery (August Kotzsch, po r. 1880)

Pokud jde omyšlenková východiska, zásadní roli hrály vPlečnikově životě křesťanská víra avědomí vlastní sounáležitosti se slovanským živlem. Pokoušel se je generalizovat, především při hledání archetypu slovanství varchitektuře. Tady je ovšem potřeba dodat, že nepodléhal jednoduchým vlivům lidových motivů avernakulární (tedy vmístě ačase obvyklé) architektury, ale hledal něco obecnějšího, jakéhosi společného jmenovatele, který ovšem, jak jsme přesvědčeni, neexistuje aneexistoval – svýjimkou obecných znaků slovanských jazyků. Vše kromě toho bylo umělé astvořené ideologií národních obrození ujednotlivých slovanských „kmenů“ ve druhé polovině 19. století. Potřeba vlastní minulost stvořit se vázala ke všem „malým“ národům, přesnější akorektnější je dnes říkat národům malých jazyků (míněna je velikost populace, která daný jazyk každodenně užívá). Jinými slovy „stvořením“ vlastní historie vgestu mystifikace se národní povědomí stala přirozenou součástí „zpráv“ obudování jednotlivých národních kultur. KPlečnikově štěstí toto řešení varchitektuře nenašel aani najít nemohl. Jakkoliv ho vychovávalo, především profesně, německojazyčné prostředí, nikdy se pro něj nestalo objektem vzdoru až nenávistného natolik, že by cítil potřebu své slovanství prosazovat ipoliticky. Na to byl jednak příliš ponořen do své profese, jednak mu jeho silnou přináležitost ke slovinské národnosti zastiňovaly těsné vazby na češství, českou kulturu ačeské osobnosti. Pokládal je za vzor, za to nejpodstatnější, co slovanská kultura dala světu, za „srdce slovanství“. Ale to jsme opravdu hodně předběhli…

Jože Plečnik se narodil vLublani, vmístech, kterým se říkalo Gradišče, evidentně kvůli jihozápadní poloze pod lublaňským hradem. Bylo to 23. ledna 1872 av tu chvíli už měl dva starší sourozence, sestru Marii (1865) abratra Andreje (1866), jeho narození se nedožil bratr Rudolf (1869), který záhy po porodu zemřel. Jako třetí vpořadí byl tak Jože trochu hýčkaným dítětem, byť benjamínkem rodiny byl bezpochyby nejmladší bratr Janez (1875).

rodina Andreje aHeleny Plečnikových, 1899

Plečnik uWagnera, 1894 (B. Vurnik, Z. Smiljanić: Plečnik., 2022)