Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Ing. Jan Urban, CSc.

Psychologie pro každý den
aneb Co nás ve škole o nás ani druhých neučili

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 8 898. publikaci

Realizace obálky Robert Prokopec
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odpovědná redaktorka Ing. Kateřina Patková
Počet stran 256
První vydání, Praha 2023

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2023
Foto na obálce © freepik.com

ISBN 978-80-247-0427-2 (ePub)
ISBN 978-80-247-0417-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-5182-0 (print)

Úvodem

Ať se nám to líbí nebo ne, řada věcí, které nás ve škole učili, a možná i naučili, nemá velký praktický význam. Znalosti roku, ve kterém se středověcí rytíři střetli na rozbahněném poli u Kresčaku či povědomí o tom, v jaké soustavě krystalizují rudy pyritu, jsou nesporně důležité. Naprostá většina lidí, s výjimkou specialistů v daném oboru, je však nikdy v životě příliš nevyužije.

Tato skutečnost, sama o sobě, by možná nemusela být na závadu. Na závadu je, pokud nás škola jiné znalosti, bez kterých se v životě prakticky neobejdeme, naopak neučí.

Jaké znalosti máme na mysli? Jedná se o znalosti, schopnosti či pravidla „psychologie všedního dne“, tedy znalosti o nás i druhých, které se uplatňují v našem osobním i pracovním životě, a to prakticky dnes a denně. Jejich příkladem je:

• jak rozpoznat schopnosti, ve kterých vynikáme, a jak jich co nejlépe využít,

• jak poznat, které zvyklosti zvyšují a které naopak snižují naši životní úspěšnost, a ty druhé co nejsnáze překonat,

• jak si uvědomit logické i další chyby ve svém uvažování či rozhodování,

• jak alespoň rámcově rozpoznat, co cítí či o čem uvažují druzí, a předvídat tak jejich jednání,

• jak zvýšit svou přesvědčivost, schopnost zaujmout a ovlivňovat druhé,

• jak úspěšně řešit pracovní i další spory,

• jak bojovat se situacemi, kdy máme špatnou náladu, ztrácíme sebedůvěru nebo propadáme sebelítosti,

• jak čelit nejrůznějším podvodníkům a šarlatánům, snažícím se nám prodat své bezcenné produkty či služby, nebo nás dokonce přesvědčit o svých spikleneckých teoriích.

Cílem této knihy je některé hlavní mezery, které v nás školní vzdělání v tomto ohledu zanechalo, odstranit. Společně s tím je naším cílem uvést na pravou míru i některé časté mýty „laické psychologie“.

Pravidla každodenní psychologie, která zde uvádíme, jakkoli důležitá a ověřená psychologickým výzkumem, se snažíme podávat jednoduše. Probíráme je proto formou krátkých kapitol, kladoucích důraz na důvody i způsoby jejich uplatnění. Témata jednotlivých kapitol na sebe pouze volně navazují, lze je proto číst prakticky v libovolném pořadí.

Část první:
Jak lépe poznat sami sebe

Rzpoznejte své hlavní vlastnosti asilné stránky, sledujte své zvyklosti, rozpoznejte zvyky, které vám škodí či brání plně využít vašich schopností, azbavte se jich.

1.1Čím se povahou lišíme od druhých

Na jednoduché otázky nebývají jednoduché odpovědi. Je tomu tak isotázkou „Kdo jste?“, ato bez ohledu na to, komu ji položíme. Kjednoduché odpovědi většinou nedospějeme ani tehdy, položíme-li otázku sami sobě. Pomoci nám však může porozumění hlavním rysům, kterými se lidské povahy vzájemně odlišují.

Výše uvedená otázka může mít pochopitelně různý význam– ptát druhého se můžeme na jeho jméno, zaměstnání či postavení vpráci, národnost inázory nebo osobní přesvědčení. Význam otázky, který máme na mysli, je trochu složitější– dotýká se hlavních osobních vlastností či povahových rysů, které nás idruhé charakterizují. Zpsychologického hlediska nám jde ozjištění, co tvoří naši „osobnost“.

Osobnost jako souhrn vlastností

Způsob, kterým reagujeme, uvažujeme ajednáme, závisí na našich osobnostních vlastnostech acharakterových rysech. Ty první jsou převážně vrozené, ty druhé jsou plodem výchovy, prostředí či kultury, ve které žijeme, ale ivýsledkem našeho rozhodování.

Máme-li špatný den, ajiž během dopoledne se několikrát rozčílíme, nemusí to ještě znamenat, že jsme vzteklí. Rozčilujeme-li se však téměř každodenně amáme-li sklon na druhé vkonfliktních situacích spíše křičet než jednat vklidu, je pravděpodobné, že jsme emocionálně labilní. Trpíme trvalou podrážděností, která je naší osobnostní vlastností.

Poměrně stálých lidských vlastností, rozhodujících nejen otom, jak jednáme, ale ijak se vurčitých situacích cítíme, jsou desítky. Psychologie se je proto po léta snaží zredukovat na několik hlavních rysů, kterými se lidé od sebe liší. Vsoučasné době vládne již poměrně pevná představa, že základních auniverzálních osobnostních vlastností člověka je celkem pět. Patří knim neuroticismus, extraverze, otevřenost vůči něčemu novému, přívětivost ksociálnímu okolí asvědomitost. Každá ztěchto vlastností má však dva protichůdné póly, takže ve skutečnosti je základních vlastností spíše deset.

Tak například pokud jde oneuroticismus, můžeme být buď spíše „neurotičtí“, tj.emocionálně labilní (náladoví, podráždění, úzkostní, snadno zranitelní, vzteklí apod.), nebo naopak emocionálně stabilní, tj.klidní, obtížněji vyprovokovatelní, odolnější vůči stresu apod.

Pokud jde oextraverzi aintroverzi, můžeme buď vyhledávat velké množství kontaktů acítit se dobře mezi více lidmi, nebo mít sklon být uzavření, mít kolem sebe méně osob ažít svým vnitřním životem.

Zpohledu společenské přívětivosti či vstřícnosti jsou někteří znás více přátelští amají zájem sdruhými spolupracovat, jiní naopak spíše podezřívaví, egocentričtí asoutěživí. Zhlediska odpovědnosti jsme spíše spolehliví nebo naopak nesvědomití, ave vztahu knovým věcem buď spíše otevření nebo naopak opatrní akonzervativní.

„Koktejl“ namíchaný ztěchto vlastností tvoří naši osobnost či individualitu. Ta ovlivňuje, jak se vpráci či ve společnosti chováme, jaké činnosti nám vyhovují, jaké přátele si volíme, jak určité situace prožíváme apod.

Pro osoby kolem nás, mající možnost nás delší dobu sledovat, není většinou rozpoznání naší osobnosti složité. Lidská osobnost je totiž od počátku dospělosti poměrně stálá. Našemu okolí tak většinou stačí, pokud naše chování vurčitých situacích sleduje. Činí-li tak pravidelně, získá onaší osobnosti často přesnější představu, než oní máme my sami. Na tomto základě může předvídat, jak se vurčitých situacích zachováme ijak příjemná spolupráce snámi bude.

Jsou lidé, kteří se svou osobností nejsou zcela spokojeni, asnaží se na ní „pracovat“. Příkladem je snaha omezit svou introverzi. Alespoň navenek při tom občas mohou uspět, zásadního průlomu ve svém povahovém zaměření však většinou nedosáhnou. Totéž platí opokusech změnit osobnost nás samých nebo lidí kolem nás.

Odlišné osobní předpoklady

Osobnostní vlastnosti nejsou ani dobré, ani špatné. Jsou takové, jaké jsou. Některé jsou výhodné vjedněch situacích, jiné naopak vjiných, což platí iopráci.

Rozumní zaměstnavatelé tak při přijímání svých spolupracovníků kjejich osobním vlastnostem přihlížejí. Vědí, že jejich vlastnosti jsou mnohdy důležitější než znalosti či dovednosti, mimo jiné proto, že jejich změna je na rozdíl od znalostí, ale iněkterých schopností, obtížnější.

Příkladem je osoba, která je spíše extrovertní, přívětivá, ochotná pomáhat druhým avstřícná ke všemu novému. Spolupracovník stěmito rysy bude velmi pravděpodobně ve většině společensky exponovaných profesí úspěšnější než ten, jehož vlastnosti jsou opačné. Sklon kintroverzi může naopak pomoci tam, kde práce vyžaduje velké soustředění akdy je důležité, aby spolupracovníkovi nevadilo, že pracuje sám.

Kpovahovým rysům, které jsou vpracovním životě ku prospěchu (ačasto přímo vyžadované), patří iflexibilita, tedy schopnost měnit své chování, například pod vlivem změn vpracovním prostředí, dále vytrvalost, trpělivost aodolnost, tedy schopnost čelit potížím arychle se vzpamatovat zneúspěchu, nebo sebekázeň, tj.schopnost soustředit se na úkol nebo cíl anenechat se rozptylovat okolím. Také se cení odvaha pouštět se ido projektů, kterých se ostatní obávají, například proto, že jsou těžší avyžadují více práce, nebo zvědavost, tj.zájem pronikat do nových věcí.

Některé osobnostní vlastnosti bývají naopak vpráci iosobním životě hendikepem. Jde především osníženou zodpovědnost až nezodpovědnost, která se většinou odráží vnašich pracovních výsledcích, ve vztahu krodině, ale ivpřístupu kvlastnímu zdraví. Průzkumy ukázaly, že osoby trpící nižší zodpovědností mívají již před čtyřicítkou horší zdravotní stav než ty zodpovědnější.

Charakterové rysy

To, čím se odlišujeme od druhých, nejsou však jen naše povahové rysy. Podobně jako naše osobnost nás od druhých odlišuje ináš charakter. Jeho podstatou je souhrn morálních vlastností, tedy sklon jednat vsouladu sobecně platnými morálními hodnotami, ato itehdy, když nám za jejich porušení bezprostředně nic nehrozí.

Na rozdíl od osobnosti, se kterou se do značné míry rodíme, je charakter člověka souborem morálních zásad apřesvědčení, které nám vtiskla naše výchova aprostředí, ve kterém žijeme. Současně, alespoň do jisté míry, jsou však tyto zásady ivěcí naší volby. Náš charakter se tak může během našeho života pod vlivem měnícího se přesvědčení měnit.

Kpříznivým charakterovým rysům patří poctivost, upřímnost, čestnost, věrnost, loajalita, férovost či velkorysost. Širším projevem charakteru je morální integrita, tj.sklon jednat vsouladu stím, co navenek zastáváme. Kopačným rysům počítáme nepoctivost, chamtivost, podlost, malichernost či sobectví.

Důvod, proč lidé jednají charakterně či bezcharakterně, souvisí většinou sjejich potřebou vážit si sami sebe či– vyjádřeno obrazně– podívat se sami sobě do očí. Kbezcharakternímu jednání dochází naopak utěch, kterým na jejich charakteru nezáleží nebo kteří si „dokáží“ své nemorální jednání ospravedlnit, nejčastěji svou výjimečností, mimořádnými potřebami nebo tím, že „tak postupují všichni“.

Některé naše charakterové rysy se mohou snašimi povahovými vlastnostmi prolínat. Příkladem je vtipná, extrovertní osobnost používající svůj vtip jako nástroj sarkasmu vůči druhým, nebo osoba, která ráda přispívá na charitu, ale chce, aby její příspěvky zůstaly utajeny. Bez ohledu na to však spolu povahové acharakterové vlastnosti vzájemně příliš nesouvisejí.

Typické signály špatného charakteru

Osobnost člověka bývá ve srovnání sjeho charakterem viditelnější ačitelnější. Charakter se totiž většinou projevuje především vurčitých specifických situacích, které nenastávají denně. Jeho rozpoznání tak může trvat déle.

Svou roli při jeho rozpoznávání může sehrávat ito, že se při jeho odhadu občas mýlíme. Dochází ktomu například proto, že „dobrý charakter“ přisuzujeme těm, kteří se nám zdají příjemní. Tento způsob posuzování charakteru však nebývá nejspolehlivější.

Správné rozpoznání charakteru osob kolem nás je však důležité. Umožňuje nám totiž předvídat, jak se tyto osoby zachovají, jestliže se jejich osobní zájmy dostanou do sporu se zájmy druhých.

Icharakterové rysy však po určité době rozpoznat lze, mimo jiné ina pracovišti. Předpokladem je, že víme, čeho si všímat. Kprojevům těch, jimž na jejich charakteru nezáleží, patří především sklon nedodržovat důvěrné informace, hovořit neupřímně, pomlouvat druhé, nedodržovat závazky asliby, neochota přiznat omyl, připustit vlastní nedostatky apod.

Cena za nemorální jednání

Naše charakterové rysy, podobně jako naše osobnostní vlastnosti, ovlivňují naši práci, život izdraví. Ovlivňují isociální prostředí, ve kterém se cítíme dobře, akteré se cítí dobře snámi. Jednou zhlavních výhod charakteru tak je, že umožňuje udržovat zdravé mezilidské vztahy.

Jak před lety napsal britský spisovatel W.S. Maugham, vybíráme-li si přátele, neměli bychom se nechat napálit. Přednost bychom proto měli dávat charakteru. Předpokladem však bývá, že charakterně jednáme imy. Důsledkem bezcharakterního jednání totiž často je, že si své přátele vybírat nemůžeme.

Většina charakterních osob ví, že jednání sosobami bezcharakterními je komplikované, protože se na ně nelze spolehnout. Dává tak přednost těm, kteří sdodržováním základních morálních norem nemají potíže.

Nepatříme-li kzřejmým psychopatům, přináší nám bezcharakterní jednání většinou izvýšený stres. Jak ukázaly výzkumy, lidé se slabším „morálním kompasem“ trpí zpravidla ivyššími sklony kdepresi aúzkostem, mimo jiné proto, že se sami se sebou necítí příliš dobře.

1.2Jak lépe poznat avyužít své silné stránky

Klíčem kúspěchu, vpráci ipodnikání, je zaměřit se na to, co nám jde lépe než ostatním. Tedy na to, co vdůsledku svých nadprůměrných nebo dokonce výjimečných schopností dokážeme vykonávat lépe než jiní. Soustředit se na činnosti, ve kterých můžeme uplatnit své silné stránky, je proto jedním znejlepších receptů, jak „řídit svůj život“.

Své silné stránky, ať jsou jakékoli, je proto důležité znát. Jak je však správně rozpoznat?

Jednoduchým pravidlem je sledovat činnosti, které nám „jdou“. Vykonáváme-li práci, ale ijinou činnost, odpovídající našim jedinečným přednostem, jsme vní většinou nejen úspěšnější, ale ispokojenější, než když se věnujeme věcem, ve kterých vynikáme méně.

Důležité je pochopitelně znát isvé slabiny asnažit se je odstranit. Nalézt avyužít své přednosti, ať vpráci nebo osobním životě, je však většinou důležitější. Kdyby se byl Albert Einstein po svém neúspěchu při zkoušce zfrancouzštiny soustředil na zdokonalení svých jazykových schopností, byl by možná svět přišel opředního fyzika.

Vlastní názor může klamat

Při rozpoznávání svých silných islabých stránek trpí lidé často slepotou. Uslabých stránek je to přirozené, mimo jiné proto, že po čase si zpravidla lépe vybavujeme situace, ve kterých jsme dosáhli úspěchu než případy, kdy jsme selhali. Své schopnosti mají lidé navíc často sklon nadhodnocovat: podle psychologických průzkumů existují dokonce předpoklady, které bez ohledu na skutečný stav nadhodnocují téměř vždy. Týká se to například schopnosti logického uvažování, ale isklonu jednat nesobecky či schopnosti rozpoznat vtip.

Chceme-li své hlavní silné stránky poznat objektivně, je třeba růžové brýle odložit. Není však ani důvod, proč si zbytečně nasazovat brýle černé. Často se totiž může stát, že dost dobře ani nevíme osvých nejsilnějších schopnostech či dokonce jedinečném talentu. Nebo si jimi nejsme zcela jisti.

Pohled druhých

Krozpoznání svých silných stránek potřebujeme pohled do zrcadla, které nám nastavují ostatní, především ti, kteří nás dobře znají. Nejjednodušší cestou, jak jejich názor získat, je zeptat se jich.

Můžeme to provést ústně, ale například iformou e-mailu. Jako protihodnotu jim můžeme nabídnout, že budou-li mít zájem, můžeme jim podobnou informaci předat ive vztahu kjejich hlavním přednostem. Důležité však je položit jim odpovídající otázku správně.

Neměli bychom se jich ptát příliš obecně, například na to, včem vidí naše hlavní schopnosti nebo přednosti. Takto formulovaná otázka je může zaskočit ajejich odpověď nemusí být přesná aupřímná, amožná ani zcela srozumitelná. Lépe je požádat je oto, aby nám sdělili situaci nebo uvedli konkrétní příběh, který popisuje, kdy ajak jsme vurčitém ohledu vynikli nebo včem aproč se jim snámi dobře spolupracovalo.

Jakmile tato hodnocení získáme, měli bychom se snažit odhalit, včem se shodují či co mají společného. Na základě předností, na kterých se naši hodnotitelé shodli, si pak můžeme vytvořit autoportrét shrnující naše hlavní přednosti. Měl by zahrnovat činnosti či úkoly, které vykonáváme velmi dobře nebo při kterých jsme doslova ve svém živlu.

Obraz, který získáme, může být překvapivý– může nám otevřít oči nebo dokonce změnit dosavadní život. Předpokladem však je, že urozpoznání svých předností nezůstaneme, ale rozhodneme se je skutečně využít.

Na koho se obrátit akteré informace použít

Důležitým předpokladem úspěchu této metody je, na koho se obrátíme akteré ze získaných informací využijeme. Má-li být pohled objektivní, je třeba oslovit 10 až 20 osob. Mělo by jít nejen oosoby, které nás již nějakou dobu znají, ale iosoby působící vrůzných oblastech či setkávající se snámi při různých příležitostech.

Rozmanitost osob, na které se obrátíme, je klíčová. Mělo by se proto jednat oskupinu zahrnující jak naše známé, tak ity, se kterými se stýkáme spíše pracovně či profesionálně. Začít můžeme usvé rodiny, pokračovat přes své přátele, známé akolegy zpráce, anakonec dojít až kosobám, se kterými jsme měli možnost jednat jen po určitou dobu.

Různorodé složení osob, na které se obrátíme, je důležité nejen proto, aby pohled, který získáme, byl všestranný avyvážený, ale iztoho důvodu, aby šlo opohled, který můžeme prakticky využít.

Ani pestrá skupina osob nám však skutečně cennou zpětnou vazbu zcela nezaručí. Využít bychom měli především pohledy, které jsou věcné akonkrétní. Příznivé hodnocení druhých, například konstatování, že jsme ochotní nebo kreativní, může znít dobře, užitečnější je však dozvědět se, vjaké konkrétní situaci jsme byli schopni druhému pomoci nebo sjakou novou, praktickou myšlenkou jsme přišli. Kpoznání svých předností prostě potřebujeme konkrétní příklady.

Tím se iinformace, získávané touto cestou, liší od nejrůznějších „360stupňových zpětných vazeb“, které občas organizují firmy svým zaměstnancům. Hodnocení, která tyto metody produkují, se totiž zpravidla týkají spíše obecných předpokladů. Pro svůj účel to může stačit, ale hodnocení, která jsou cenná pro nás, jsou především ta, která naše silné stránky ilustrují na skutečných situacích. Čím konkrétnější tyto situace budou, tím je větší šance, že nám odhalí přednosti, okterých nevíme, nebo připomenou situace, na které si již nevzpomínáme.

Jak zpětnou vazbu využít

Na základě zpětné vazby, kterou dostaneme, bychom si měli vytvořit určitý „akční plán“. Vopačném případě nám totiž získané informace nijak podstatně nepomohou. Mohou nám sice zvýšit sebevědomí, dočasně se můžeme icítit lépe, tento stav však nemusí trvat dlouho. Hlavního cíle této metody– vyšší úspěšnosti– tím nedosáhneme.

Obsahem akčního plánu zkrátkodobého hlediska může být snaha přizpůsobit našim hlavním přednostem obsah či náplň našeho pracovního místa nebo zaměření našeho podnikání. Zdlouhodobějšího hlediska se však tento plán může zaměřit ina změnu zaměstnání či oblasti podnikání, ato tak, aby lépe odpovídaly našim jedinečným přednostem čili– vyjádřeno „tržně“, našim hlavním konkurenčním výhodám.

Na závěr však ijedno varování. Vystihuje je známý výrok O. Wilda: „Nechci vědět, co omě lidé za mými zády říkají, byl bych pak příliš domýšlivý.“ Vyjádřeno jinak, získáme-li na základě výše uvedeného postupu velmi dobrá hodnocení, neměli bychom propadnout narcismu ani spoléhat na to, že nám naše přednosti vystačí navěky. Isilné stránky, na kterých jsme se rozhodli stavět, je třeba dále rozvíjet.

1.3Proč ajak sledovat své zvyky

Lidské bytosti jsou rutinní tvorové. Iti nejspontánnější mezi námi se tak ve svém životě pevně drží spousty návyků arituálů. Usnadňují jim život adávají jim jistotu. Často však jde ojistotu, která je zrádná.

Albertu Einsteinovi je přičítán výrok, podle kterého podstata či definice šílenství spočívá ve sklonu provádět znovu aznovu stále totéž, apřesto očekávat jiné či dokonce lepší výsledky. Slovo šílenství je vtéto souvislosti možná trochu nadnesené, problém samotný však nesporně vystihuje. Jde opast, do které padá řada znás.

Náš sklon držet se svých zvyků se totiž bohužel často týká ipřípadů, kdy by bylo vhodnější alespoň některé znich opustit, ajednat vurčitých životních situacích, či řešit různé životní nesnáze jinak. Špatné návyky jsou pro nás totiž často větším hendikepem než nedostatečné schopnosti, adobré či příznivé návyky naopak tím, co odlišuje ty úspěšné od neúspěšných.

Zpasti, na kterou Einstein poukázal, se lze vymanit. Je však třeba si uvědomit– chceme-li dosáhnout lepších výsledků nebo prostě jen něčeho jiného, než čeho jsme dosáhli doposud– je třeba začít postupovat jinak. Nebo dokonce zkusit něco zcela nového. Způsob, kterým jsme postupovali včera, nás totiž přivedl tam, kde jsme dnes. Tedy kživotu, který dnes prožíváme. Anejsme-li sním spokojeni nebo chceme-li zkusit žít jinak, musíme začít alespoň vněčem postupovat odlišně, než jsme zvyklí.

Žádný jiný způsob, jak dosáhnout změny či zlepšení, použít nelze. Zkratky na tomto poli neexistují.

Včem se zvyky úspěšných jedinců liší

Co stojí za pracovními, podnikatelskými či dalšími osobními úspěchy? Je to houževnatost avynaložené úsilí, jedinečná schopnost nebo „jen“ štěstí? Ajakou roli při úspěchu hrají určité osobní zvyklosti? Odpověď není jednoznačná. Nesporně však ze všech uvedených okolností můžeme úspěšnost nejsnáze ovlivnit svými zvyky. Nepochybné je ito, že zvyklosti úspěšných améně úspěšných se často dost podstatněliší.

Úspěšní lidé jsou si zpravidla jisti tím, že hlavním zdrojem jejich úspěchu je tvrdá práce, případně mimořádný talent. Méně úspěšní zpravidla zdůrazňují, že jim na rozdíl od jiných nepřálo štěstí nebo že se odmítli propůjčit ke krokům, se kterými vnitřně nesouhlasili.

Úspěch je ale většinou výsledkem řady okolností. Mnohé znich přitom nemáme pod kontrolou. Výrazný úspěch, jak ukázaly výzkumy, je tak zpravidla skutečně zvelké míry podmíněn náhodou či mimořádnou shodou okolností, tedy tím, co označujeme jako „štěstí“. Trhy navíc často fungují na základě pravidla „vítěz bere vše“, anáhodné příležitosti nebo zdánlivě nepodstatné počáteční výhody („být ve správný čas na správném místě“) se tak vprůběhu času mnohdy mění vrozsáhlé osobní, apředevším finanční rozdíly.

Lidé proto zpravidla nejsou jediným avětšinou ani hlavním strůjcem svého osudu, avžádném sociálním systému nelze říci, že si svůj (ne)úspěch plně zasloužili. Kúspěchu napomáhají některé zvyklosti. Již Aristoteles prohlásil, že jsme tím, co opakovaně děláme, adokonalost či schopnost vyniknout není důsledkem mimořádného činu, ale celé řady zvyků.

Nechceme tím pochopitelně tvrdit, že všechny zvyklosti úspěšných lidí jsou pozitivní. Řada znich však přínosná či pozitivní je. Často jde ozvyklosti rozhodující oodlišné úspěšnosti těch, kterým jinak štěstí přálo stejně jako jiným. Někdy jde oizvyky, bez kterých úspěchu prostě dosáhnout nelze.

Štěstí pomáhá, pokud na něj nespoléháme

Oúspěchu, jak jsme již uvedli, rozhoduje mnohdy náhoda. Rozhoduje však otom, že jsme úspěchu dosáhli vurčité konkrétní oblasti. Nikoli otom, že jsme se do této práce pustili.

Úspěšnými jsou proto často ti, kteří na štěstí nevěří. Paradoxně jim pomáhá opačné přesvědčení– představa, že kněmu došli svou vlastní pílí aschopností.

Na náhodu proto nespoléhají. Nečekají, až vyhrají vkasinu či loterii, až se trh obrátí vjejich prospěch nebo až jim někdo pomůže. Nevhodný podnikatelský záměr, špatný odhad trhu či přijetí neschopného spolupracovníka neberou jako „smůlu“, ale své vlastní pochybení, které je třeba napravit. Příčiny svých problémů hledají především usebe, ne uostatních.

Někdy dokonce nevěří ani tomu, že štěstí na jejich straně skutečně stojí. Snaží se proto spíše oto, aby vliv náhody na svou situaci omezili asvé „štěstí“ tak měli pod kontrolou. Mimo jiné tím, že zkoumají úspěšné iméně úspěšné zkušenosti druhých.

Sklon spoléhat na náhodu či štěstí, kalkulovat snimi či odvolávat se na ně při neúspěchu, je velmi nebezpečný aneproduktivní. Může navíc vést až kurčité závislosti– sklonu nečinně čekat, až se okolnosti změní vnáš prospěch.

Sebedisciplína

Všichni máme před sebou dvě možnosti. Buď zkrotit svou mysl, přesvědčit ji otom, aby jednala či vedla nás vnašem nejlepším zájmu, ačinit kroky potřebné ktomu, abychom dosáhli úspěchu. Nebo sodstupem času litovat, že jsme svých snů nedosáhli.

Sebedisciplína většinou vyžaduje, alespoň na počátku, určitou vůli, po čase se však může stát zvykem či dokonce rutinou. Například zvykem vykonat každý den nejprve to, co je nám nejméně příjemné, aomezit tak sklon takovéto činnosti odkládat. Nebo zvykem řešit každý problém vokamžiku, kdy nastane nebo jen krátce poté, ajeho řešení neprotahovat. Souhrnně vyjádřeno, jde ozvyky vykonávat nejprve věci, které potřebujeme, ateprve poté ty, které chceme, avěnovat pozornost tomu, jak trávíme svůj čas.

Důležitou roli proto sebedisciplína hraje ipři schopnosti čelit nejrůznějším svodům azávislostem. Nemusí jít jen oběžné závislosti (například na jídle), ale ionejrůznější rozptýlení, například sledování mobilu, e-mailu či sociálních médií. Ty bývají škodlivé zejména na počátku pracovního dne, kdy je třeba se soustředit na hlavní úkoly aneztrácet čas, mimo jiné proto, že jde zpravidla očas, kdy jsme schopni pracovat snejvyšší produktivitou.

Zvědavost

Zvědavost spojená sširším okruhem zájmů pomáhá vidět věci či souvislosti, které ostatní nevidí. Pomáhá tak při hledání anacházení inovací, které se často inspirují izdánlivě nesouvisejícími oblastmi. Leonardu da Vinci bývá vyčítán sklon kvelmi širokému spektru činností, jeho znalosti voblasti anatomie či mechaniky mu však pomohly rozvinout jeho uměleckého génia amalovat jinak než ostatní.

Podobný význam má izvyk sledovat nové vývojové trendy vnejrůznějších oblastech či zajímat se odůležité společenské aekonomické dění. Tedy číst, ato nikoli jen pro zábavu, aseznámit se, pokud možno každý den, sněčím novým. Legendární investor amiliardář Warren Buffett označil tento zvyk za vůbec nejdůležitější ztěch, které mu pomohly kúspěchu.

Vneposlední řadě je tato vlastnost důležitá iproto, že brání sklonu podléhat nejrůznějším jednostranným názorům apohledům či dokonce spikleneckým úvahám.

Soustředěné uvažování

Řada doporučení, jak dosáhnout úspěchu, hovoří ovýznamu pravidelného cvičení či pohybu. Nesporně mají pravdu. Stejný význam má však izvyk věnovat pravidelně určitý čas koncentrovanému myšlení. Obě aktivity lze někdy ivzájemně propojit.

Mezi běžným akoncentrovaným či cíleně zaměřeným myšlením bývá totiž rozdíl. To druhé většinou vyžaduje určitý klid, nerušený čas či dokonce izolaci, která však nemusí trvat příliš dlouho. Většinou postačí 15–20 minut denně. Vhodnější pro ně bývá ráno, kdy naše mysl bývá kreativnější, především tehdy, pokud se jí dostalo potřebného množství spánku.

Cílem tohoto uvažování je uspořádat si myšlenky, zpracovat poslední události, uvažovat osvých bezprostředních idlouhodobějších cílech aplánech icestách kjejich dosažení či ovzájemných vztazích, ale irelaxovat, atak omezit stres.

Čas trávený sinspirujícími lidmi

Úspěšnost lidí většinou závisí ina úspěšnosti druhých, se kterými se stýkají. Nejen proto, že snimi navazují určité vztahy, ale iztoho důvodu, že se pro ně stávají zdrojem inspirace.

Lidé, kterými se obklopují, jsou zpravidla ilidé sširšími zájmy avysokou motivací, která bývá nakažlivá. Tedy nikoli lidé toxičtí, jež kolem sebe šíří negativismus.

Jedním zdůležitých zvyků úspěšných lidí je tak určitá vybíravost vtom, ským se stýkají. Nemáme tím však na mysli snobismus či sklon obklopovat se lidmi, kteří jsou vpozornosti médií. Spíš jde oosoby, které sdílí jejich profesionální aosobní zájmy ipozitivní emocionální naladění aokterých platí, že čas snimi strávený není ztracený.

1.4Zvyky, které stresují

Jeden znejdůležitějších zvyků, jimiž se jedinci vzájemně odlišují, je, jak reagují na stres. Svým způsobem chování si totiž svůj stres občas sami azbytečně zvyšují.

Jednání osobnosti typu A

Uobjevu sklonu „jednat jako osobnost A“ apřispívat tak ke zvýšenému stresu stáli dva kardiologové (Friedman a Rosenman), kteří na něj přišli víceméně náhodou. Zjistili, že křesla vjejich čekárně je třeba přečalounit mnohem dříve, než bývá obvyklé. Pozvaný čalouník navíc poznamenal, že jejich čalounění se opotřebovalo velmi neobvyklým způsobem: „Na vašich pacientech musí být něco zvláštního,“ prohlásil, „ještě nikdy jsem neviděl, že někdo opotřeboval křesla ijejich opěrky tak, jak je tomu uvás.“

Lékaři se touto poznámkou nejprve příliš nezabývali, později si však uvědomili, že na rozdíl od většiny ostatních pacientů, kteří při čekání trpělivě sedí, se ti jejich skutečně chovají jinak. Na sedadlech příliš klidně ani dlouho sedět nedokážou, často znich vstávají nebo dokonce vyskakují, asedí-li, pak spíše na okraji sedadel, aby byli připraveni rychle vstát, čímž čalounění na okraji sedadla velmi trpělo.

Jednoduché symptomy

Friedman aRosenman označili toto nervózní chování jako „chování osobnosti typuA“ azačali se zabývat hypotézou, že příslušnost ktomuto osobnostnímu typu může osoby trvale vystavovat vyššímu stresu, avést tak ke zvýšenému výskytu srdečních chorob. Osoby, ukterých se tyto projevy nevyskytovaly či které byly zhlediska svého chování na opačném konci škály, označili jako osobnosti typu B.

Při pozorování osob obou skupin si kardiologové všimli itoho, že osoby skupiny Aprojevují vedle vyššího neklidu ivětší netrpělivost, nedočkavost aúzkostnost, mají častější sklon sledovat čas, jsou ambicióznější ačastěji bývají podrážděné.

Krozlišení obou skupin použili proto několik poměrně jednoduchých otázek: Cítíte se provinile, když využíváte volný čas krelaxaci? Potřebujete ktomu, abyste si užili sportu či her, vnich vyhrát? Máte sklon rychle chodit, rychle mluvit irychle jíst? Máte vrámci rozhovoru častý sklon ostatní přerušovat či skákat jim do řeči? Máte při řízení auta sklon ostatní předjíždět? Je pro vás tou nejlepší rolí vtýmu vždy úloha vedoucího? Přináší vám vpráci největší potěšení dokončení úkolu? Na tyto otázky odpovídaly totiž osoby typu Avětšinou kladně.

Na základě víceletého výzkumu pak kardiologové zjistili, že osoby Atrpí skutečně až dvojnásobně vyšším rizikem srdečních onemocnění, vysokého krevního tlaku ivýskytu stresových hormonů než jejich protipól, osoby B. Zdravotní problémy těchto osob přitom mohou být ještě větší, snaží-li se současně ozvýšený stupeň sebekontroly.

Tyto závěry se potvrdily ipoté, co byly vzaty vúvahu idalší faktory, které pravděpodobnost srdečních onemocnění zvyšují, například kouření, životní styl apod.

Pracovní chování osob AaB

Další výzkumy zaměřené na osoby typu AaB ukázaly, že osoby spadající do jedné nebo druhé ztěchto skupin se shodují idalšími povahovými rysy. Mnohé znich se projevují vtom, jak pracují.

Jedinci typu Abývají velmi soutěživí, zvýšeně sebekritičtí avůči sobě nároční. Jsou pracovití, rychlí aúkoly či závazky, které si stanovují, jsou náročnější. Svých cílů se pak snaží usilovně atéměř za každou cenu dosáhnout, ikdyž ze svých úspěchů nakonec necítí žádnou větší radost.

Rubem jejich pracovního nasazení bývá, že je snaha odokonalost vede ktomu, že trvale zápasí sčasem, ajejich pracovní úsilí občas bývá až přehnané. Často mají sklon vykonávat ivíce úkolů najednou. Dostanou-li se do situací, kdy jsou nuceni čekat, bývají nejen netrpěliví, ale vůči ostatním– kteří podle nich zdržení způsobili– cítí ihněv či nepřátelství, které však nedávají vždy najevo.

Vzhledem ke své náročnosti mají však sklon vidět uostatních často jen to horší, avětšinou nejsou ani příliš schopni soucitu. Projevují-li se otevřeně, mohou být agresivní, nebo mají sklon své okolí šikanovat.

Jednání osob typu B se naopak vyznačuje uvolněností, trpělivostí apohodou. Jedinci tohoto typu sice nepracují vždy nejrychleji, pracují však stabilně, aúspěchy své práce si více užívají. Jako protipól osob Ajsou podstatně méně úzkostní, nemají tendenci být tak často ve stresu, ato itehdy, když se jim jejich cílů nedaří dosáhnout. Ke své výkonnosti ivýkonnosti ostatních jsou tolerantnější ave srovnání sosobami Aiméně soutěživí či „společensky agresivní“. Neznamená to, že by je úspěch nezajímal, nejsou však na něm závislí.

Osoby typu B mohou mít občas určité flegmatické rysy či sklony kodkládání, amohou proto vyžadovat vyšší kontrolu. Jsou však flexibilní aani jejich uvolněnost nemusí nutně vést knižší výkonnosti. Nejen proto, že trpí menší úzkostí, ale izdůvodu, že vzhledem ke svému volnějšímu tempu bývají přemýšlivější ave srovnání sosobami typu Atak mohou uplatnit větší představivost akreativitu. Na rozdíl od osob typu Ase také většinou lépe hodí pro profese súzkým kontaktem slidmi. .

Jak jednat sosobami typu A

Některé zprojevů osob Amohou být pro jejich práci příznivé. Mnohdy jde oosoby odpovědné, pečlivé aspolehlivé. Jejich vedoucí často oceňují jejich zaujetí pro práci, smysl pro detail adodržování pravidel, snahu odokonalost ioto, aby se nedopustily chyby. Neprojevují-li svůj sklon kpodrážděnosti či osobním konfrontacím (typický většinou vůči jiným osobám typu A), nemusejí jejich další méně příznivé projevy, jako zvýšený neklid či snaha vykonávat příliš věcí najednou, vyvolávat velkou pozornost.

Jejich nadřízení by si však jejich povahu měli uvědomovat. Při jejich řízení mohou totiž vznikat určité etické problémy. Jejich potřeba dokončit svou práci co nejrychleji inejkvalitněji spojená sjejich fixací na úspěch může vést jejich nadřízené ktomu, že jim trvale zadávají náročnější úkoly než ostatním. Někdy na ně dokonce přenášejí iúkoly, které jiní zaměstnanci příliš nezvládají, adokončí-li své úkoly dříve než ostatní, zadají jim ihned úkoly další.

Zdravotní rizika, která jejich vlastnosti přinášejí, si přitom tyto osoby nemusejí plně uvědomovat, ajejich vedoucí by tyto vlastnosti neměl zneužívat. Vopačném případě mu totiž hrozí, že se jejich chování dříve či později promítne ve zhoršené atmosféře pracoviště, nebo že je vzhledem kjejich zdravotním potížím ztratí.

Co mít na paměti

Existence osob typu AaB neznamená, že by se do jedné ztěchto skupin musel řadit každý. Jsou osoby, jejichž příslušnost kněkterému ztěchto typů, především kjednomu nebo druhému pólu chování AaB, není tak výrazná, ajsou ilidé, jenž obě chování vjisté míře– vurčitých situacích– kombinují.

Umužů bývá navíc rozdíl mezi chováním typu AaB větší než užen. Výzkumy ukázaly ito, že vyšší sklon kchování typu Anemusí být vždy výsledkem určitého povahového rysu. Může být idůsledkem dlouhodobého stresu, kterému je osoba vystavena, čímž uní vzniká jakýsi začarovaný kruh.

Ovýhodách inevýhodách chování typu AaB je však dobré vědět. Vpřípadě chování typu Ajde přitom především oto, že ssebou nese zdravotní rizika.

1.5Zlozvyky bránící plně využívat rozumových schopností

Specifickým zlozvykům, bránícím jim plně využít jejich potenciálu, se často neubrání ani osoby velmi inteligentní. Některé zlozvyky je občas dokonce pronásledují více než jiné.

Tyto osoby, nadané schopností úspěšně řešit problémy (avidět je mnohdy dříve, než jiní), rychle se orientovat vnových situacích či snadno se přizpůsobovat změněným podmínkám, bývají vpráci iživotě většinou úspěšné. Přes své rozumové schopnosti nepatří však většinou ktěm pracovně či finančně nejúspěšnějším, ačasto ani ktěm, kteří jsou vživotě nejšťastnější. Důvodem jsou určité mentálními zvyklosti, které ssebou vysoká inteligence nese.

Patříte-li do této kategorie, či patří-li do ní lidé zvašeho okolí, je dobré otěchto zvyklostech vědět. Vlepším případě vám to umožní se jich zbavit. Itehdy, když se vám to zcela nepodaří, vám to pomůže lépe čelit problémům, které snimi bývají spojeny.

Zvyklosti, spadající do této kategorie, se zdaleka nemusí vyskytnout ukaždého, ktěm nejčastějším však patří následujících osm.

Sklon knadměrnému analyzování. Ve srovnání sméně či průměrně inteligentními osobami mají vysoce inteligentní lidé tendenci věci více, aněkdy inadměrně rozebírat. Tento sklon se může projevovat jak ve vztahu kokolnímu světu, tak ve vztahu knim samotným.

Příkladem může být zvýšená tendence rozebírat, co lidé vjejich okolí říkají či dělají, ahledat vjejich jednání význam či dokonce skryté souvislosti, které ve skutečnosti nemají. Touto činností mohou inteligentní lidé někdy zbytečně ztrácet čas, aněkdy je dokonce může vjejich vlastním jednání paralyzovat, protože mají pocit, že by určitým rozborům měli věnovat ještě více času.

Podobná je itendence zvažovat všechny možné scénáře dalšího vývoje, které vdané situaci mohou nastat včetně těch, které nejsou příliš pravděpodobné.

Sklon kmentálnímu perfekcionismu. Jde osklon, jenž souvisí spředchozím. Jeho podstatou je snaha vysoce inteligentních lidí přijímat jen volby, rozhodnutí či řešení, která jsou vjejich očích skutečně dokonalá.

Tento sklon, ve spojení snadměrným analyzováním, je může vést ktomu, že přijetí určitých řešení či rozhodnutí dlouho odkládají ačasto je bezdůvodně či téměř nekonečně dlouho zvažují. Přijímají je teprve tehdy, jsou-li přesvědčeny, že lepší rozhodnutí neexistuje.

Uvedený sklon nemusí být vždy na závadu, problémem se však stává především tehdy, projevuje-li se ivpřípadě řešení či rozhodování velmi jednoduchých nebo nepříliš podstatných záležitostí, které dlouhé akomplikované zvažování nevyžadují.

Tendence nadhodnocovat své nedostatky, nebo je vidět itam, kde nejsou aostatní je nevnímají.

Zvýšená schopnost inteligentních lidí uvědomovat si své nedostatky je, jako taková, spíše předností. Může se však stát iproblémem, ato tehdy, vede-li ktendenci nedůvěřovat si, nebo své schopnosti podceňovat. Sebedůvěra, jak před lety poznamenal Charles Darwin, se totiž daleko častěji opírá onevědomost než oznalosti.

Tento jev je dnes vpsychologii označován jako tzv. Dunnig-Krugerův efekt, ajeho podstatou je, že inteligentnější či schopnější lidé mají tendenci své schopnosti spíše podceňovat, zatímco ti méně schopní je zpravidla spíše nadhodnocují.

Nešťastným důsledkem tohoto efektu je, že vysoce schopní ainteligentní lidé, zpochybňující své schopnosti, mají někdy sklon se účasti na důležitých rozhodnutích vyhýbat. To vede paradoxně ktomu, že lidé, na které mají ostatní tendenci ve složitých situacích spoléhat, se pak mohou stát méně využitelnými.

Zvýšený sklon ke stresu. Lidé svyšší inteligencí bývají, statisticky vzato, zdravější, než lidé sprůměrnou či nižší inteligencí, nejčastěji proto, že se osvé zdraví, zdravý životní styl imožnosti případné léčby více zajímají.

Sklon zvýšeně inteligentních lidí knadměrnému analyzování, jejich snaha onaprostou dokonalost, uplatňovaná ivpřípadě rozhodnutí zcela triviálních, či tendence osobě asvých rozhodnutích pochybovat, se však pro ně často stává příčinou zvýšeného či déletrvajícího stresu. Ten může někdy vést ike zvýšenému výskytu fyzických onemocnění. Knim patří například bolesti zad či kloubů, ale iporuchy autoimunitní regulace (astma, alergie apod.), které stres vyvolává.

Vyšší požadavky na sebe samé. Inteligentní lidé na sebe většinou kladou, ve srovnání sostatními, vyšší, aněkdy až neúměrné nároky. Vyšší požadavky přitom na ně často má ijejich okolí. Tuto vlastnosti si často přinášejí již ze školy, kde většinou dosahovali lepších výsledků než ostatní, kde se však také často dozvídali, že „mají na víc“.

Sklon klást na sebe vyšší požadavky ireagovat na vyšší nároky, kladené na ně jejich okolím, se ipro ně, přes jejich schopnosti, může stát břemenem. Neuspějí-li totiž tak, jak očekávají či jak očekává jejich okolí, nesou tuto okolnost většinou podstatně citlivěji než ostatní. Častěji než druzí tak prožívají pocity neúspěchu, ato bez ohledu na to, čeho dosáhli.

Vysoké požadavky, které na sebe sami kladou, mohou tak někdy být spíše kontraproduktivní, avést kopaku toho, oco usilují.

Zvýšená tendence krozptylování. Sklon rozptylovat se či nechat se rozptylovat svým okolím patří kvlastnostem většiny osob, ačasto je ijedním zhlavních důvodů jejich snížené výkonnosti.

Uvelmi inteligentních lidí je však tento sklon často posilován tím, že jejich zájmy jsou širší aže je tak rozptyluje iširší okruh okolností, například možností apříležitostí, které kolem sebe vidí. Rozptylovat je ve zvýšené míře mohou často iobavy, že se nerozhodnou správně, nebo že nevezmou vúvahu všechny možnosti, které se před nimi otevírají.

Sklon „cítit se nepohodlně“ vširších arůznorodých společenských skupinách. Řada velmi inteligentních osob se ve větších skupinách necítí příliš dobře, ado konverzace se zapojuje méně než ostatní. Budí proto dojem, že jsou svou povahou spíše introverty.

Tato osobní vlastnost nemusí pochopitelně znamenat nic špatného. Dojmem introvertů mohou však tito lidé často jen působit. Jeví-li se totiž jako uzavření, může to být iproto, že mají dojem, že si sostatními nemají co říci.

Příčinou je pocit, že své návrhy či pohledy na věc nedokážou ostatním jasně sdělit nebo podat tak, aby byly ipro ně zajímavé. Tato skutečnost je pro ně často frustrující, amůže je od konverzace sdruhými odrazovat. Někdy je však tato konverzace prostě nudí.

Vrozhovoru sdruhými si navíc často všímají věcí, které jiným unikají, například rozporů vtom, co druhá strana říká. Často jim neujdou ani strojená gesta či nepřirozená mimika, například falešný úsměv, svědčící otom, že druhá strana neříká to, čemu skutečně věří.

Menší zapojení do společenských vztahů však inteligentní lidé nemusí vždy chápat jako problém. Dává jim totiž víc času věnovat se svým zájmům.

Vyšší sklon kobavám. Inteligentní lidé mají vyšší sklon pociťovat vnejrůznějších situacích obavy. Jejich zdrojem je vyšší představivost, zahrnující ivyšší schopnost představit si, co vše může selhat, avyšší pozornost vůči detailům, atím iširšímu okruhu skutečností, které nemusejí dopadnout dobře.

Méně inteligentní lidé tyto okolnosti často nevidí, ana rozdíl od velmi inteligentních lidí necítí kobavám žádný důvod.

Itento směr je svou povahou dvousečný. Schopnost vnímat aregistrovat větší množství detailů či doprovodných okolností je bezesporu prospěšná. Vede-li však ktendenci vnímat ipříliš široký okruh skutečností, které nás mohou ohrozit, může posilovat sklon kobavám, které jsou nadměrné azbytečné. To může vést kvyšší nervozitě aparadoxně ktomu, že nebezpečí, které inteligentní lidé vidí, vdůsledku jejich zvýšené nervozity skutečně nastanou.

Výše popsané vlastnosti zvýšeně inteligentních osob mohou částečně odčerpávat jejich energii. Na druhé straně mají však tito lidé většinou ivyšší schopnosti své problémy řešit. Pokud se jim to daří, získávají ivyšší sebevědomí, jež kjejich řešení potřebují. Pomoci jim však může ito, pokud je ostatní na jejich zbytečné obavy taktně upozorní.

1.6Jak čelit ztrátě motivace

Důležitým předpokladem osobní úspěšnosti je schopnost čelit ztrátě své motivace čili motivovat sebe sama. . Osoby, které tuto schopnost mají, si stanovují náročnější cíle, ajsou při jejich dosahování vytrvalejší, adosahují proto ilepších výsledků. Pracujeme-li převážně sami či nemáme-li nad sebou šéfa, který se onaši motivaci „stará“, nezbývá nám nic jiného než si tuto schopnost vytvořit.

Schopnost motivovat se závisí na ovládání emocí, které mohou naši motivaci podporovat, ale ioslabovat. Jde především okontrolu negativních emocí, tj.pocitů obav či nejistoty, vyvolaných občasnými nezdary, smůlou nebo únavou. Tyto emoce vedoucí kpoklesu motivace aosobní energie jsou zcela přirozené, nemají-li však mít na motivaci dlouhodobější dopad, je třeba se jim bránit, ato podporou nebo aktivním vytvářením pozitivních emocí, které aktivitu amotivaci stimulují. Nepříznivě však mohou naši aktivitu ovlivňovat iemoce přinášející vyrušení, odvracející naši pozornost jiným směrem.

Aktivní ovlivňování emocí souvisí se vztahy mezi myšlením apředstavami na straně jedné aemocemi na straně druhé. Ovlivňováním svého myšlení či svých představ (změnou úhlu pohledu, soustředěním se na příznivé nebo pozitivní aspekty situace, nové možnosti, které tato situace nabízí apod.) můžeme přispět kpozitivnímu zaměření svých emocí, atak podpořit svou sebedůvěru imotivaci.

Tři okolnosti, jež ke ztrátě vlastní motivace vedou

Ke ztrátě nebo oslabení vlastní motivace vedou zpravidla tři hlavní důvody. Patří knim nedostatek sebedůvěry, nejasné cíle anejasná představa otom, jak cílů dosáhnout. Podaří-li se nám tyto důvody odstranit, máme velkou naději, že svou motivaci výrazně povzbudíme.

Pocity nedostatečné sebedůvěry vznikají zpravidla vsituaci, kdy se příliš upínáme na minulé nezdary azapomínáme na to, čeho jsme naopak dosáhli. Přispívat ktomu může itendence brát si některé neúspěchy osobně, tj.opomíjet skutečnost, že mohly souviset sfaktory, které nemáme pod kontrolou, nebo je neprávem přičítat ostatním, onichž se domníváme, že se nám snaží škodit.

Cestou, jak se ztohoto rozpoložení vymanit, je pozitivní myšlení, tedy sklon zaměřit se na to, čeho jsme již dosáhli aco ke své škodě vnímáme často jako samozřejmé.

Druhým „zabijákem“ vlastní motivace bývá nejasný či nedostatečně hmatatelný cíl. Nevíme-li, co přesně chceme, naše motivace klesá.

Nejasné či nekonkrétní cíle vznikají zpravidla tehdy, je-li naše pozornost zaměřena na to, co nechceme, nejčastěji zdůvodu určitých obav. Můžeme se obávat například toho, že nás spolupracovníci dostatečně nerespektují nebo že se vurčitém názoru ocitneme osamoceni. Strach však sám osobě většinou nevede kčinnosti. Má spíš sklon „živit se sám sebou“ anaši motivaci oslabovat. Zachvátí-li proto vaše uvažování strach, měla by být prvním krokem snaha zaměřit svou energii na jasně definovaný cíl. Klíčem je přejít od neurčitého přání ke konkrétním ahmatatelným cílům.

Víme-li, co chceme, získáváme imotivaci zvažovat kroky umožňující tohoto cíle dosáhnout. Vzbuzuje-li uvás obavy například vaše finanční situace, můžete si vytvořit plán, jak ji zlepšit. Vytvoření jasného postupu či plánu činností je proto třetím aposledním prvkem motivační skládačky. Nejasný postup motivaci ničí: nevíme-li, jak postupovat, nemůžeme očekávat, že budeme na cestě kcíli úspěšní. Nejasný cíl může zvýšit ipravděpodobnost, že podlehneme sklonu kjeho odkládání nebo propadneme aktivitám, jejichž jediným úkolem je vyplňovat čas.

Klíčem ke stanovení postupu je určení činností, které vedou kúspěchu. Ukaždého cíle existují totiž aktivity, které nás kněmu posunují, anaopak činnosti, které jsou ve vztahu kněmu neproduktivní. Plán je proto třeba zaměřit na ty činnosti, které jsou pro dosažení cíle žádoucí. Vytvoření seznamu nejdůležitějších úkolů naši motivaci dále podpoří azaměří ji správným směrem.

Stane-li se nám, že naše motivace ipřes výše uvedené kroky ochabuje, můžeme jí pomoci tím, že si vytvoříte plán zahrnující dvě činnosti. Tou první by měl být malý úkol, který již delší dobu zvažujeme, tou druhou úkol náročnější adlouhodobější. Drobný úkol bychom přitom měli vykonat ihned po jeho vytvoření. Vykonání tohoto úkolu povede totiž ikurčité pozitivní emoci, zpravidla radosti zjeho dokončení, která vaší činnosti dodá potřebný impuls. Poté bychom měli vykonat krok nezbytný kprovedení dlouhodobějšího úkolu. Tento postup nám umožní překonat pokles motivace apostoupit ve směru vašich cílů.

Stane-li se pro nás snaha omezit působení hlavních „zabijáků“ vlastní motivace zvykem, zajistí nám itrvalou motivační disciplínu.

1.7Jak koučovat sami sebe

Jsou-li naše zlozvyky dlouhodobé či nejsme-li schopni se znich zcela vymanit, může nám pomoci koučování. Úkolem osobních koučů bývá pomáhat nám stanovit si správné, dlouhodobější ikrátkodobé profesní, finanční či osobní cíle, adohlédnout na to, že se jich držíme. Cestou, jak toho dosáhnout, bývá izměna určitých nepříznivých zvyklostí, které si možná ne zcela uvědomujeme.

Koučování nám může pomoci pochopit, proč nás pronásledují určité problémy avjakých oblastech bychom se ve svém zájmu měli chovat jinak. Může tak zvýšit naši úspěšnost, spokojenost či pracovní výkonnost. Pokud jsme však svůj kritický pohled na sebe samé zcela neztratili, pak strochou vůle aosobního nasazení můžeme takové koučování zvládnout sami. Jeho postup se totiž opírá oněkolik poměrně jednoduchých kroků.

Kdy kvlastnímu koučování přistoupit

Je to jednoduché: vlastní koučování je vhodné tehdy, cítíme-li, že na sobě nebo ve svém životě potřebujeme něco podstatného změnit. Nevíme však zcela jasně, co by to mělo být, nebo jak změny dosáhnout.

Potřeba změny může vlepším případě vycházet ztoho, že jsme se ocitli vnové situaci anevíme přesně, jak vní postupovat. Příkladem je povýšení vpráci nebo změna pracovních úkolů, které vyžadují, abychom své jednání, možná iuvažování, alespoň částečně změnili. Vhorším případě spočívá tato potřeba vtom, že se svou současnou situací nejsme spokojeni, achceme se vydat jinudy. Příkladem může být snaha změnit svou pracovní dráhu, lépe uplatnit svůj talent, zlepšit si zdraví či finanční situaci.

Vobou případech platí, že východiskem úspěšného koučování je si připustit, že to, co naší plnější spokojenosti nebo úspěšnosti brání, není nepřízeň okolí, ale určité vlastní zvyklosti. Často ity, které na první pohled vypadají poměrně nevinně. Některé znich mohou být problematické od samého počátku, jiné proto, že již neodpovídají nové situaci. Příkladem může být nevstřícné jednání se spolupracovníky nebo zákazníky, nízká empatie či neschopnost vidět věci iočima druhé strany.

Na co se zaměřit

Konkrétní apozitivní cíle

Podpora okolí

Ani sebekoučování se neobejde bez určité podpory okolí. Aitu můžeme částečně sami ovlivnit.

1.8Jak se zbavit zvyku odkládat důležité úkoly arozhodnutí

• Voláme.

1.9Šest důvodů, proč někteří lidé nikdy neuspějí

1.10Pět rozšířených psychologických mýtů