Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ariel Kaplanová

Spolu jsme dokonalá holka

Text copyright © 2019 by Ariel Kaplan
Jacket photograph copyright © 2019 by Christine Blackburne
Translation © 2020 Ivana Svobodová

Přeloženo z anglického originálu We Are the Perfect Girl
This translation was published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7647. publikaci

Odpovědná redaktorka Kristina Hlaváčková
Překlad Ivana Svobodová
Jazyková úprava Marie Hajdová
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2020
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.
© Grada Publishing, a. s., 2020

ISBN 978-80-271-1458-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-1407-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-2287-5 (print)

Pro Paula
za pětadvacet roků.
Pokud v řečtině existuje příhodné slovo,
tak ho neznám.
Naštěstí máme emodži.

Mé srdce z cudnosti se halí ostýchavě v háv ducha,
v prostor hřmím pro hvězdu beze hrází,
bych nebyl směšným jen, že trhám kvítek frází!

— EDMUND ROSTAND, CYRANO Z BERGERACU*

*Poznámka překladatele: Překlad Jaroslav Vrchlický, Městská knihovna v Praze, 2018

1. kapitola

Někdy, když v noci ležím v posteli a dívám se na potemnělý strop, říkám si, že největší problém anglicky mluvícího světa je to, že nechápeme lásku.

Usoudila jsem, že za to může náš omezený slovník. Máme jediné slovo: láska. A očekáváme, že bude znamenat všechno. Až na to, že je těžkopádné a nepřesné a bývá příčinou nedorozumění, zlosti, frustrace a slz.

Staří Řekové měli podle mě lepší systém: víc slov pro lásku, jiné slovo pro lásku v různých podobách. Když milujete svého kamaráda, je to filia. Když milujete svou mámu, je to storgé. Když milujete toho super sexy kluka, který sedí ve vedlejší lavici v biologii, je to erós. A když pociťujete nějakou velkou, kosmickou, bezvýhradnou lásku k Bohu, k vesmíru nebo k bližním, je to agapé.

Mají i další výrazy, ale tyhle jsou hlavní. A tak zatímco v angličtině popisujeme krásné pocity vzletnými frázemi typu „Láska je láska“, je jasné, že erós není storgé, pokud nejste Oidipus a to pak máte problém. Každopádně vymezenost řeckého systému se mi vždycky zamlouvala.

Mým osobním oblíbencem bude nejspíš filia. Agapé tak úplně nerozumím a erós není něco, co bych čekala, že někdy zažiju. Zato filia je láska pro masy. Všichni mají nějakého kamaráda. Teda aspoň v to doufám.

Mým největším zdrojem filie je Bethany Newmanová, která je mou nejlepší kámoškou už od doby, co nám bylo osm. Jasně že mám i jiné kamarády, ale Bethany je jedinečná, protože když se na mě podívá, vidí mě přesně takovou, jaká jsem. Za tohle ji vážně filiuju.

Dnes ráno jsem ji ovšem filiovala o něco míň, když jsem se probudila a uviděla ji, jak mi sedí na čéškách. Vrhala na mě úsměv, který byl příliš rozjařený na to, aby to mohla být první věc, kterou člověk zahlédne po probuzení. Hodil by se spíš na pokročilé odpoledne. Takový ten úsměv ve stylu „už jsem si stihla dát dva hrnky kafe“.

„Au,“ zaskuhrala jsem.

„Dneska otvírá bazén,“ odpověděla. Maličko nadskočila. „Nebo jsi na to zapomněla?“

Tak trochu jo vzhledem k tomu, že jsem spala a tak vůbec. Naše město se rozšouplo a nechalo do jednoho z venkovních bazénů nainstalovat ohřívací systém, což znamenalo, že ho na rozdíl od jiných bazénů v okolí otevřou prvního května a ne až na Den obětí války. Vzpomněla jsem si, že jsme se o tom včera večer bavily, ale nevzpomínala jsem si, že bych souhlasila s tím, že se kvůli tomu vzbudím hned za rozbřesku.

„Moje kolena se na tuhle stranu neohýbají,“ namítla jsem a odstrčila ji ze sebe. „To mě budíš, abys mi připomněla bazén?“

„Měly jsme jít nakupovat!“ spustila. „Před půlhodinou! Je 11:30.“

„Ne, není,“ zaprotestovala jsem, ale vážně to vypadalo, že je venku docela světlo. Nastavila jsem budík na deset. Nebo ne? Byla jsem si fakt jistá, že jo. Hmátla jsem na noční stolek pro brýle a pak pro telefon. „Kde mám mobil?“

„To netuším. No tak, Aphro, vstávej.“

Pomalu jsem se posadila. Bethany neměla za lubem nějaké obyčejné nakupování. Chtěla jít kupovat plavky, což je ten nejhorší druh nakupování. Zářivá světla. Elastické látky. Takové ty hygienické nálepky, které, i když na sobě máte kalhotky, nijak nevylepšují pocit, že zkoušíte plavky, do kterých se nasoukalo už padesát lidí před vámi.

Jenže jsem souhlasila, že půjdu s Bethany, protože za mnou minulý týden přišla s velkým plánem. Bethany si velké plány dělá tak vzácně, že jsem měla pocit, že bych na to měla kývnout.

Ten velký plán jsme domluvily večer na třeťáckém plese. Vypravila jsem se tam s Bethany a kupou dalších holek, a když jsme tam zapluly, uviděly jsme Grega D’Agostino s tlupou kámošů z plaveckého týmu. Byl ve smokingu a vypadal ještě víc sexy než obvykle, jestli je to vůbec ještě možné.

Bethany ho děsně chtěla požádat o tanec a skoro celý večer strávila tím, že k tomu sbírala odvahu. Kolem 22:30 se konečně rozhodla projít kolem něj, když hráli ploužák, s nadějí, že se Greg dovtípí.

Jenže on už mezitím odešel.

Takže teď máme v plánu předhazovat před něj Bethanyino tělo v plavkách, dokud si jí zázrakem nevšimne, nezamiluje se (přesněji řečeno nezaerósuje se, ovšem Bethany řecký systém neoceňuje tak jako já) a pak… Nejsem si úplně jistá, co se stane potom. Hádám, že ji pozve na rande. A pak spolu začnou chodit. A potom s ním Bethany s trochou štěstí bude schopná prohodit víc než čtyři slova.

Připadá mi to krapet nepravděpodobné, ale nic jsem nenamítala, protože jsem si jistá, že Bethany už to beztak ví.

Vyvlekla jsem se z postele, nacpala do očí čočky – přísahám, že nejsem marnivá; brýle mě prostě štvou –, hodila jsem na sebe nějaké oblečení a vydala se hledat mobil, který měl v držení můj mladší bráška Kit. Hrál na něm Minecraft. Na klíně mu ležel náš kocour Oříšek a Kit ho používal jako miniaturní chlupatý stolek.

Aniž by zvedl oči, řekl: „Vypršel mi časový limit.“

Rodiče na společném počítači nastavili kontrolu, která zastavila hru po hodině hraní, aby se Kitovi nerozložil jeho mladý mozek. „Tak dělej něco jinýho,“ odpovím. „Jak ses dostal k mýmu mobilu?“

„Byl u tvojí postele.“

„Nemůžeš ho jen tak ukrást, když spím!“

„Nepoužívala jsi ho.“

„Spustil budík?“

„Jejda.“ Zvedl hlavu. „Nevěděl jsem, co to bylo. Vypnul jsem ho.“ Vypnul hru a podal mi telefon s kajícným výrazem, protože Bethany a já jsme ve veslařském týmu a v sobotu ráno obvykle míváme závody. „Promiň. Přijdeš kvůli mně pozdě na závod?“

„Já se nezlobím,“ řekla jsem a poplácala ho po hlavičce. Kitovi je teprv devět a podle mě má ty nejjemnější vlasy na světě, jako chmýří kachňátka. Jednou přijde den, kdy už nebude chtít, abych ho poplácávala po hlavě, a tak si dopřávám dávku Kitových vlasů, dokud to jde. Navíc je to jediný sourozenec, se kterým se bavím, a nechci, aby to narušil uloupený mobil. „Dneska nezávodíme,“ vysvětlila jsem. „Kde jsou máma s tátou?“

„Táta je v obchodě. Máma spí.“

Oba moji rodiče jsou profesoři na Univerzitě George Masona: máma učí angličtinu, táta zase dějiny středověku. Máma má v pátek večer lekce, takže si v sobotu ráno ráda přispí. Už ale bylo trochu pozdě i na ni.

„Měl bys ji vzbudit,“ řekla jsem. „Jdu s Bethany pryč.“

„Můžu jít s váma?“

„Děsně by ses nudil,“ namítla jsem. „Jdeme nakupovat.“

„Bonbóny?“ zeptal se s nadějí.

„Mohly bysme se stavit pro bonbóny?“ zeptala jsem se Bethany. „Vlastně to zní líp.“

„Žádný bonbóny,“ prohlásila Bethany. „Plavky.“ Sklonila se a obě jsme Kitovi vlepily pusu, kterou mu dáváme od tý doby, co byl mimčo. Já mu při ní dávám pusu na jednu tvář a Bethany na druhou. To nám jednoho dne nejspíš taky zakáže. „Pak půjdem na bazén. Jestli chceš, můžeš jít s náma.“

„Můžu si tam hrát na tvým mobilu?“

„Ne,“ řekla jsem. „Ale můžeš si zaplavat.“

Protáhl obličej.

„Koupím ti čokoládový nanuk,“ slíbila jsem.

Další kyselý obličej.

„Dám ti půlku zmrzlinový sušenky,“ nabídla jsem.

„Když mi ji dáš celou, slibuju, že ti mobil už nikdy neukradnu.“

„Promiň,“ řekla jsem. „S teroristy nevyjednávám.“

„Jsi zlá.“

Znovu mu rozčepýřím vlasy. „Úplně nejzlejší.“

Půl hodiny potom jsme se uvelebily ve zkušebních kabinkách ve Wet Seal v obchoďáku.

Stála jsem s náručí plnou plavek, které Bethany odložila, zatímco ona se soukala do jednodílného modelu, který měl v pase divné prostřihy ve tvaru pavoučí sítě.

„Z těch budeš mít nejhorší opálení všech dob,“ varovala jsem ji.

Podívala se do zrcadla. Bethany má opravdické břišáky, ale tyhle plavky by nesedly ani jí. „To je hnus,“ prohlásila. „Kdo to navrhoval?“

„Je to model à la Šarlottina pavučinka,“ řekla jsem. „Až na to, že by ti měly vytvořit opálení s nápisem Úžasná! nebo Famózní!“

„Nebo Skvělé prase,“ dodala Bethany a obě jsme se uchechtly. Žena ve vedlejší kabince si odfrkla.

„Pšt,“ řekla jsem. „Při nakupování plavek se smích zakazuje. Tohle je zatraceně vážná věc.“

„Moc vážná,“ souhlasila Bethany a ztišila hlas.

„Možná je v sázce osud světa,“ pokračovala jsem. „Jako vážně. Ty plavky by mohly být něčí smrt.“

„Toho, kdo je bude nosit, nebo toho, kdo je uvidí?“

„Možná obou,“ řekla jsem. Bethany si začala sundávat ramínka, protože jsme se kamarádily tak dlouho, že už nás nahota nemohla rozhodit. Podala jsem jí další plavky – modré bikiny s motivem ibiškových květů. Oblékla si je a otočila se k zrcadlu. „Tyhle se mi líbí,“ řekla. „Vršek dobře drží.“ Na zkoušku se zavrtěla a nic nevypadlo.

„Vypadají dobře,“ podotkla jsem.

„Na, mají je i v červené,“ řekla a vytáhla z hromady plavky s bílými puntíky. „Měla by sis je vyzkoušet. Mají je ve slevě.“

„Ne,“ bránila jsem se. „To ne.“

„Vždycky si pořizuješ červený.“

To je pravda… Pokaždé si kupuju červené plavky. Jednodílné červené plavky. U plavek upřednostňuju praktičnost. To znamená nemuset se natírat opalovacím krémem na místech, kterých bych se na veřejnosti radši nedotýkala.

Ten den bohužel ve Wet Seal žádné červené jednodílné plavky neměli. Bethany mi vrazila do ruky bikiny. „Je to tvoje barva,“ řekla. „A stojí jen dvanáct dolarů.“

„Fajn,“ zabručela jsem. Oblékla jsem si je a vyšla jsem ven, abych se prohlédla v trojdílném zrcadle. V obchodě byla prodavačka, která vracela plavky z kabinek zpátky na věšáky. Frkající žena podle všeho opustila prostory a šla se poohlédnout po serióznějším obchodě s plavkami. Stála jsem před zrcadlem a zvedla jsem ruce do stran, aby si mě Bethany mohla prohlédnout.

„Aha,“ řekla.

Píchla jsem se prstem do zadku. Otvory na nohy byly tak utažené a střižené tak vysoko, že jsem vypadala jako hmyz s článkovaným tělem. „Vypadá to, že mi narostl druhý zadek,“ prohodila jsem. „Myslím, že se ke mně tenhle styl vůbec nehodí.“

„Potřebujete větší spodní díl,“ ozvala se prodavačka. „Ale vršek je dobrý. Tedy tahle strana je dobrá.“ Ukázala mi na levé prso.

Mrkla jsem se dolů. Jo. Věc se má tak, že mám jedno prso o číslo větší než druhé. Byla jsem ujištěna – a hned několikrát! –, že je to častý jev. Velmi častý. A taky je to k vzteku. Zjistila jsem, že když si zkrátím ramínko na levé straně podprsenky, většinou si toho nikdo nevšimne, když jsem oblečená. Jenže v bikinách? Vypadám úchvatně křivě. Moje levé prso vypadalo skvěle. Moje pravé vypadalo… jaksi smutně.

„Můžu vám dát sušenku,“ nabídla mi prodavačka.

„Miluju sušenky,“ já na to. „Jenom si nejsem jistá, jestli to pomůže. Pokud se mi ovšem všechen ten tuk ze sušenky nepřeleje do pravého prsa.“

Prodavačka se zasmála. „Ne, chci říct, že vám dám malou vycpávku, kterou vložíte do košíčku, abyste menší stranu o něco zvětšila. Takže budete vypadat rovnoměrně.“

„Nebude to vidět?“

„Ne, je ze silikonu,“ ujistila mě. „Vypadají opravdu přirozeně.“

„Dobře,“ řekla jsem. „Tak se na to umělé prso mrkneme.“

„Není to umělé prso,“ špitla Bethany, když se prodavačka nenápadně vzdálila. „Je to sušenka.“

„Opravdický rozdíl v tom není,“ namítla jsem.

Prodavačka se znovu objevila s malým kouskem béžového silikonu ve tvaru půlměsíce a poradila mi, ať ho dám dolů do košíčku. A přinesla i větší spodek plavek.

„Páni,“ řekla Bethany. „Koukni na svoje poprsí!“

Podívala jsem se do zrcadla. Musela jsem uznat, že můj hrudník ještě nikdy nevypadal takhle dobře. Jenže mi pořád bylo vidět pořádný kus zadku.

„Já ti nevím,“ zamumlala jsem.

„Kup si je,“ přesvědčovala mě. „Kup si je, kup si je a pak spolu můžem jít na bazén.“

Dloubla jsem prstem skrz vršek bikin do silikonu. „Opravdu nevyklouzne?“ zeptala jsem se. „Ani když třeba budu plavat?“

„Ne,“ ujistila mě prodavačka. „Slibuji.“

V duchu jsem prohodila: Máte provize z prodeje? Ale neřekla jsem to, protože mi to připadalo trochu neomalené a taky jsem si nedokázala představit, jakou provizi by mohla dostat za prodej plavek za dvanáct babek. Místo toho jsem na sebe jen zírala v trojdílném zrcadle, otáčela jsem se na jednu stranu, pak na druhou a okukovala jsem hlavně svoje prsa, která vypadala senzačně. Snažila jsem se nevšímat si ostatních částí těla, které vypadaly o něco hůř. A že by se jich pár našlo.

Nikdy jsem si sama na chvíli nesedla a neprovedla přehlídku svých vad, ale když jste holka a žijete v tomhle světě, lidi cítí potřebu vás na tyhle věci upozorňovat. Takže si uvědomuju, že kromě nesouměrných prsou mám ještě moc široká ramena (to, že jsem ve veslařském týmu, mi po téhle stránce zrovna nepomohlo) a moc malé oči; mám nevýraznou bradu, nic moc lícní kosti, zato mám zavalitá stehna a nesmím zapomenout na velký hrbol na hřbetě nosu, který sám o sobě taky není žádný drobeček.

Většinou si s ničím z toho nedělám hlavu. Vím, že je to radikální postoj, být tuctová holka, která potají nesní o tom, že by změnila vzhled, ale vážně je to tak. Jasně že zčásti za to může fakt, že ani všechna extrémní vylepšení vizáže nemůžou podstatně změnit to, jak vypadám. Pořád budu vypadat jako já, jenom s extra make-upem. Já, jenom o něco hubenější. Já, jenom s novým účesem.

Když to vezmu kolem a kolem, není to něco, co by mi vadilo, protože, když vím, na čem jsem, aspoň mám dobrý důvod to ustavičně neřešit. Pokud je to něco, co nedokážu změnit, nemá smysl dělat si s tím starosti. Moje sebeúcta nezávisí na tom, jestli mě chtějí sbalit kluci, na které náhodou natrefím.

V podstatě jsem hodně sebejistý a šťastný člověk a vím to, protože to každé pondělí 50 minut opakuju své terapeutce.

Zastrčila jsem si vlasy za uši a prohlédla si svůj odraz. Rozhodně je radikální být tuctovou holkou v červených bikinách. Byl to jeden velký prostředníček namířený na muže, svět a na ostatní plavce v bazénu v Hidden Oaks.

Bethany mi pošeptala do ucha: „Kup si je.“

Tak jsem to udělala. A potom jsem se s Bethany vydala na bazén.

Sušenka na pravé straně horního dílu bikin byla trochu nepříjemná a opocená, ale moje prsa díky ní vypadala úžasně, tak jsem se to snažila ignorovat. Podaly jsme permanentky Shannon Graciové, která s námi chodí do školy, a zamířily do šatny.

Vyšly jsme na prostranství u bazénu. Kit, který to vzal přes pánskou šatnu, odběhl k hloučku děcek ze svojí školy, které si na mělkém konci hrály na babu. „Nezapomeň na můj nanuk!“ zavolal.

„Neběhej po břehu!“ houkla jsem na něj a s Bethany jsme koukaly, jak skočil placáka vedle kamarádů, kteří zaječeli pod sprškou studené vody. Když člověk pozoruje prcky u bazénu, je na tom něco uvolňujícího; jsou tu jenom proto, aby si to užili, a to je celé.

Bethany mě popadla za paži. „Panebože,“ vyhrkla. „Panebože.“

„Co je?“

Krátce kývla hlavou k místu, kde seděl plavčík. Zastínila jsem si oči a vzhlédla k jeho dobronzova opálenému tělu. Musela jsem proti slunci přimhouřit oči, abych zjistila, kdo to je – na očích měl sluneční brýle a jeho tvář jsem viděla z profilu. Samozřejmě že to byl Greg D’Agostino. Byl přesně tak krásný, jako když jsem ho viděla naposledy. Jakože… včera. Netuším, proč se Bethany chovala, jako by ji překvapovalo, že ho vidíme, když to byl doslova jediný důvod, proč jsme byly na bazéně: Abychom viděly Grega, nebo lépe řečeno, aby Greg viděl Bethany.

Nejsme ani zdaleka jediné, koho Greg ve své polonahé kráse zaujal. Na straně bazénu naproti němu, odkud je samozřejmě nejlepší výhled, seděl celý výsadek holek. A ty se ani trošičku nesnažily předstírat, že ho nehltají pohledy. Zato Greg se ze všech sil snažil předstírat, že si toho nevšiml. Nebo možná vážně sledoval bazén, což měl koneckonců v popisu práce.

Když jsme přišly blíž a posadily se nalevo od něj, letmo vzhlédl. Pohledem krátce zavadil o mě nebo o mou perfektní symetrickou hruď, ale pak jím zatěkal k Bethany v modrých bikinách a už ho neodtrhl.

Musím přiznat, že jsem to čekala. Bethany je bezkonkurenčně nejhezčí holka, jakou jsem kdy viděla, a tipla bych si, že je nejspíš i nejhezčí holka, jakou kdy viděla většina lidí. Ale přísahám bohu, že na ni nežárlím. Viděla jsem, jak se k ní lidi kvůli tomu chovají, a tak si říkám, že je vlastně lepší být obyčejná.

Bethany si všimla, že ji Greg pozoruje, a maličko se napřímila. V podstatě to znamenalo, že o něco víc povystrčila prsa.

Nenápadně jsem protočila panenky. Kvůli těm slunečním brýlím jsem Grega pořádně neviděla, ale jeho tvář byla pořád obrácená naším směrem. Přehodila jsem ručník přes jedno z lehátek a posadila se, jenže Bethany zůstala stát. Vystrčila bok do strany, opřela se palcem nohy o lehátko a začala si na ni stříkat opalovací krém.

Vyprskla jsem, protože se namazala krémem už předtím, než jsme vyšly z domu. Sledovala jsem, jak celý proces opakuje s druhou nohou.

„Pořád se na nás dívá,“ sykla. „Natři se taky.“

„Na moje nohy se nedívá,“ namítla jsem. Seděla jsem na svém značně odhaleném zadku a nehodlala jsem pro nic na světě vstát. Vytáhla jsem si knihu, kterou jsme měli jako povinnou četbu do univerzitní přípravky z evropské literatury – Zločin a trest od Dostojevského – a položila ji na lehátko. Byla to pěkná bichle, takže to zadunělo.

„Proč sis vzala tuhle knížku? To není plážový čtení.“

„Nejsme na pláži a na příští týden o ní mám napsat esej.“

Odstrčila knihu stranou a stáhla si ramínka bikin. „Natři mi záda,“ zašeptala. „A ať u toho dobře vypadáme.“

Celá tahle akce byla znepokojivě nebethanyovská.

„Ty jsi od včerejška prodělala transplantaci osobnosti?“ prohodila jsem.

„Pšt. Pořád se na nás kouká.“

„Možná proto, že ses ráno vzbudila s pokročilou závislostí na pozornosti.“

„Pšt!“

Jenže to už jsem jí sprejovala záda. „Je to směšný,“ řekla jsem. „Spadne ti vršek.“

„Už se nedívá,“ hlesla. „Můžeš nějak přilákat jeho pozornost?“

„Ach, Bethany!“ vykřikla jsem a s gustem jsem jí roztírala krém na kůži. „Ty máš tak jemnou pokožku!“

„Tahle ne,“ zasyčela. Po očku jsem se podívala na Grega, který si zrovna zakryl pusu rukou, aby zamaskoval úsměv.

Rozesmála jsem Grega D’Agostino.

Natáhla jsem Bethany ramínka zpátky nahoru a uvelebila jsem se svým Dostojevským. Jenom jsem se ještě ohlédla k mělkému konci bazénu, abych se ujistila, že si Kit pořád hraje s kamarády. „Svou povinnost jsem splnila,“ prohlásila jsem. „Teď si budu číst.“

Bethany se párkrát zhluboka nadechla, jako by v duchu sbírala k něčemu odvahu, a potom navrhla: „Skočíme si z prkna.“

Nevěřícně jsem na ni zamrkala a zaklapla jsem knížku. Tohle byl další nebethanyovský návrh. „Cože?“

„No tak,“ řekla. „Když tam půjdu sama, bude to vypadat hloupě.“

Chtěla jsem odpovědět, že to bude vypadat hloupě tak jako tak, jenomže na mě upírala prosebný bethanyovský pohled, který na mě zabíral stejně dobře jako na všechny ostatní. Navíc bylo horko a já na ručníku pod sebou začínala vytvářet upocené skvrny.

„Fajn,“ zabručela jsem. „Půjdu si skočit.“ Postavila jsem se do řady za Bethany a pár dalších holek, které se snažily upoutat Gregovu pozornost přemety a otočkami. Bethany skočila elegantní šipku a pak jsem na prkno vystoupila já.

Greg stále pozoroval Bethany, když vylézala po žebříku z bazénu a přehodila si lesklé černé vlasy přes rameno.

Ucítila jsem něco zvláštního.

Snažila jsem se ten pocit zařadit. Rozhodně to nebyla filia. Žárlila jsem. Nikdy jsem na Bethany nežárlila, ale v ten okamžik, jak jsem tak stála na konci prkna s dokonalým poprsím v bikinách za dvanáct dolarů, jsem z nějakého důvodu chtěla, aby se pro jednou Greg podíval na mě. To bylo všechno. Jenom aby vzal na vědomí, že tam vůbec jsem, že existuju a že moje prsa vypadají vážně, ale vážně sexy. Houpavě jsem přešla na kraj prkna. Tam jsem vyskočila a vymrštila se do vzduchu, abych předvedla největší bombu, kterou Greg za celé léto uvidí.

V poslední vteřině jsem zaslechla, jak Bethany křičí: „Počkej!“ Otočila jsem se, abych se podívala, co se stalo, a dopadla jsem do vody po zádech jako placka.

Přitom se mi odepnul vršek plavek.

Trochu pozdě mě napadlo, že bikiny byly ve slevě z určitého důvodu.

Než jsem se vynořila, podařilo se mi vršek znovu zapnout a doufala jsem, že nikdo nezahlédl nic důležitého. Byla to pořádná perda – ještě mě po ní pálila záda –, tak snad stačila na to, aby zamaskovala to, jak jsem se obnažila.

Bethany stála na vršku žebříku.

„Co je s tebou?“ zeptala jsem se.

„Nic,“ řekla. „Ehm, jsi v pohodě?“

„Jo.“ Doplavala jsem čubičkou za ní a vylezla z vody. „Proč jsi křičela?“

„Jenom jsem si na něco vzpomněla. Na to, proč bys možná neměla skákat z prkna.“

„Sama jsi mi řekla, že to mám udělat!“

„Jo, protože jsem zapomněla…“ Vytáhla jsem se z bazénu a Bethany hlesla: „To ne.“

„Co? Co?“

Významně se podívala na můj hrudník. Koukla jsem se dolů.

Měla jsem jedno bujné prso a jedno, které vypadalo depresivně sklesle.

„To ne,“ vydechla jsem. „Kde je sušenka?“

Stály jsme vedle sebe a koukaly do vody. Mezitím se objevil hlouček kluků a jeden za druhým za mnou s hlasitým šploucháním skákali do bazénu.

„Nevidím ji,“ špitla Bethany. „Myslíš, že silikon plave, nebo jde ke dnu?“

„Nevím!“

„No, kdyby plaval, tak už bysme ji viděly, ne? Bude někde pod hladinou.“ Postrčila mě loktem. „Běž pro ni.“

„Cože?“

Musela jsem ustoupit desetiletému klukovi, který za mnou vylézal po žebříku. „Uhnula bys?“ řekl.

„Promiň,“ řekla jsem.

„Prostě se potop a vylov ji!“ pošeptala mi Bethany.

„Nemám brýle! Skoč pro ni ty.“

„Já taky nemám brýle a je to tvoje prso!“

„Není to prso! Je to sušenka! A byl to tvůj nápad! Tak ji vylov!“

„Co s ní budu dělat? Bude vypadat dost podezřele, když se vynořím z hloubky s umělým prsem“ – vrhla jsem na ni dotčený pohled – „teda, se sušenkou v ruce. Prostě se tam potop, najdi ji, zastrč ji zpátky do košíčku a zase vylez.“

„Jak dlouho podle tebe dokážu zadržet dech?“ zeptala jsem se, ale potom jsem se otočila k jednomu z kluků v řadě a zeptala jsem se: „Můžu si půjčit tvoje brýle?“ Vtom ale někdo vepředu ve frontě vyjekl „AU!“ a já zvedla hlavu a zjistila jsem, že jeden z těch hajzlíků – dětí! Chci říct dětí! – hodil kámošovi moje umělé prso do obličeje.

„Proč jsi to udělal?“ zahulákal klučina, zvedl vycpávku a hodil ji nazpět.

„AUVA!“ vyhrkl ten první kluk. „Našel jsem to v bazénu! Je to opálená medúza!“

„Nemá žádný chrápadla,“ poznamenal další kluk.

„Myslíš chapadla!“

„To jsem taky řekl!“

Kluk hodil sušenku dozadu a zasáhl do břicha kluka vedle, který zaječel: „Seš mimoň, Coopere!“ a na oplátku ho vycpávkou pleskl.

„Udělej něco,“ špitla Bethany. „Udělej něco, udělej něco, udělej něco.“

„Kluci,“ nasadila jsem svou nejlepší verzi hlasu slečny na hlídání. „Můžete mi prosím dát tu… ehm… medúzu?“

„My jsme ji našli!“

„Jenom se chci na něco mrknout,“ řekla jsem.

„A ukradneš nám ji!“

„Chci se kouknout, jaký je to druh!“ Pokusila jsem se ji sebrat klukovi, který stál nejblíž, jenže jejich smečka už se měla na pozoru a kluk mi vycpávku přehodil přes hlavu někomu dalšímu a v tu chvíli trefil Grega D’Agostino přímo do hrudi.

Na jednu dlouhou, úděsnou vteřinu se mu kvůli lepkavému mokrému silikonu a mé příšerné smůle přilepila na kůži.

„Proboha,“ řekla jsem.

„Proboha,“ zopakovala Bethany.

Umělé prso spadlo na zem u plavčíkova stanoviště. Greg ho zvedl mezi palcem a ukazováčkem a podíval se na něj.

Greg D’Agostino mi sahal na prso.

Bylo to podstatně míň příjemné, než bych čekala.

Snažila jsem se rozhodnout, co je horší: přihlásit se k prsu, nebo odejít a doufat, že si třeba bude myslet, že patří někomu jinému. „Jdem si sednout,“ zamumlala jsem k Bethany. „A půjdem pomalu. Prostě dělej, jako že se nic nestalo.“

„Dobře,“ řekla. „Půjdu před tebou. Jdem… Jdem… Hele, nechceš Dr Peppera?“

„Teď fakt ne.“

„Jasně, promiň.“ Posadila se na lehátko a já si sedla vedle ní. Greg D’Agostino zapískal, že si dává přestávku, a slezl ze stanoviště.

Něco ječel na kluky, kteří se snažili dostat od něj moje prso zpátky. „Je naše! Je naše!“ hulákali.

„Není!“

„Ale jó!“

„Nechcete toho nechat? Je přestávka. Běžte si sednout.“

„Chcem tu medúzu!“

„Mám znova zavolat tvé mámě, Coopere?“

„S tebou není žádná sranda!“

„Řekl jsem vám, ať si jdete sednout!“

Cooper na něj vyplázl jazyk, ale Greg už se k němu otočil zády a vykročil podél kraje bazénu. K nám.

„Tvoje kniha,“ zašeptala Bethany. „Vezmi si svou knihu.“

Popadla jsem Zločin a trest z konce lehátka a náhodně knížku otevřela. Když Greg došel blíž, otočila jsem stránku a nenuceně prohodila: „Zbožňuju ruské romány, ty ne?“

„Americké jsou moc krátké,“ souhlasila Bethany nervózně.

„Jako proč se vůbec namáhat? To už si můžeš rovnou přečíst text na krabici od cereálií.“

„Souhlas!“

To už Greg stál před mým lehátkem. Polkla jsem.

„Ahoj,“ řekl.

„Jejda,“ já na to. „Čau. Zrovna jsme se bavily o přednostech ruské literatury. Přidáš se s nějakými postřehy? S nějakými názory?“ Letmo jsem se na něj podívala. Byl opravdu k sežrání. Tmavé vlnité vlasy. Hezky výrazné svaly.Výborné zuby. „Zásadními odhaleními?“

Mrkl na mou knihu a pronesl: „Лично, я думаю что работа Чехова немного более актуальна.“

Ehm… To jsem nečekala. Po očku jsem koukla na Bethany, i když jsem věděla, že nemluví rusky o nic líp než já. Bethany nepatrně povytáhla obočí.

Ten nádherný, polonahý, rusky mluvící kluk pořád držel v ruce moje prso. Těžko říct, jestli to bylo k popukání, nebo k pláči, ale nakonec asi zvítězilo moje lepší já, protože jsem se začala smát. Doufala jsem, že si Greg nebude myslet, že se směju jemu. Bethany na mě vrhla vyděšený pohled.

Znám jenom jednu ruskou frázi. Táta před pár lety odletěl do Petrohradu na historickou konferenci a já ho přesvědčila, že tahleta je jediná, kterou se ze své konverzační příručky vážně potřebuje naučit. Možná lehce koketně jsem se zeptala: „Cкажите пожалуйста, где туалет?“

Greg se rozesmál.

Potom mi hodil moje silikonové prso. Přistálo s plesknutím na stránce 327 a já na ně zírala. „Mimochodem, pěkná bomba.“ Usmál se. Fakt měl perfektní zuby.

A pak odešel.

„Co jsi mu řekla?“ zeptala se nenápadně Bethany. „Znělo to sexy.“

Nasadila jsem si sluneční brýle a snažila se vypadat pohodově, jak jen to jde u nesouměrné holky v bikinách, které vytáhla z kupky zlevněných hadrů. „Zeptala jsem se ho, kde jsou záchody.“

Na okamžik se zatvářila vyjeveně, pak vyprskla smíchy a já se k ní přidala. „Máš štěstí, že tě tak filiuju.“

„Já tě taky filiuju,“ odpověděla Bethany. Pak ukázala na sušenku a dodala: „Dáš si ji teda zpátky?“

Zvedla jsem vycpávku a nechala ji viset mezi palcem a ukazováčkem, jako by to opravdu byla medúza, kterou někdo našel v bazénu. Byla trochu oslizlá a hnusná. Koukla jsem dolů na hrudník. „Soráč, holky,“ řekla jsem a pak jsem zavolala: „HEJ, COOPERE!“ Když kluk zvedl hlavu, vzala jsem ho svým prsem po nose. Popadl ho, zavýskl, odběhl za kamarády a začali si se sušenkou pohazovat.

2. kapitola

Bethany jsem poznala na základce. Byla nejstydlivější děcko ve třídě a já nejhlasitější, a tak nás paní Whiteová posadila vedle sebe v naději, že jedna od druhé něco pochytíme.

Tenkrát jsem neměla žádné jiné kamarády. Ostatní holky ve třídě o mně říkaly, že jsem nesnesitelná. Mluvila jsem moc nahlas, vyprávěla jsem moc vtipů, byla jsem moc sarkastická a zástupkyně budoucí generace amerických škrobů se s tím nehodlaly smířit.

Pamatuju si ten den, kdy nám paní Whiteová změnila zasedací pořádek. Už potřetí jsem byla v maléru, protože jsem mluvila, aniž bych se přihlásila (říkala mi Kecka Aphra, protože jsem nezavřela pusu). A tak mě přesadila dopředu vedle holky, které ostatní děcka přezdívaly Bubák Bethany, protože nikdy neřekla půl slova. „Třeba spolu vy dvě najdete zlatou střední cestu,“ prohlásila paní Whiteová.

Naklonila jsem se k Bethany a hlasitě jsem zašeptala: „Paní Whiteová má na zadku křídu, pošli to dál.“

Bethany neodpověděla, ale usmála se. Později mi prozradila, že jsem byla ze spolužáků první, kdo s ní za celé týdny promluvil.

Ten den jsme si spolu sedly na obědě a prostě nám to spolu ladilo, protože jí nevadilo, že moc mluvím, a mně nevadilo, že je příliš nervózní na to, aby mi odpovídala. Zvládala jsem vést rozhovor o Můj malý Pony i za ni až do konce, kdy špitla: „Já jsem Fluttershy a ty Rainbow Dash.“

To se mi líbilo, i když jsem se vždycky spíš považovala za Twilight Sparkle. A tak jsme si spolu sedly znovu i druhý den a třetí. Mamka se jednou nechala slyšet, že jsem musela do své osobnosti dorůst, a nejspíš měla pravdu. Ze sedmileté holky s prořízlou pusou není nikdo nadšený, ale u sedmnáctky je to docela plus. Ale Bethany mě už od začátku měla ráda přesně takovou, jaká jsem byla, a nejspíš proto mě svět nedokázal utišit. Bethany mi dovolila být sama sebou, a protože jsem na ni nikdy nežárlila za to, že je hezká, ani mě neodrazovalo, jak je tichá (ostatní holky o ní tvrdily, že je náfuka, což byla naprostá pitomost), doufala jsem, že to vnímá stejně.

Když jsme se vrátily z bazénu, přiměly jsme Kita, aby si smyl z tváře zbytky nanuku, a všichni tři jsme si lehli na pohovku a koukali na animáky. Po dvou epizodách Stevena Universe mi na mobilu zapípalo upozornění, že někdo použil aplikaci, kterou jsem programovala do informatiky.

Kit usnul a Bethany taky podřimovala – člověka nejspíš unaví, když ho Greg D’Agostino hltá pohledem –, a tak jsem vyklouzla z propletence jejich nohou a odešla jsem k sobě do pokoje, kde jsem měla notebook.

Informatika se oficiálně jmenovala Základy tvorby aplikací a já na závěrečném projektu makala už asi měsíc. Měla jsem ho odevzdat za dva týdny, tvořil 35 % celkové známky a vůbec za tu dřinu nestál.

Při projektu vycházím z téhle myšlenky: Loni nějací studenti informatiky na Univerzitě George Masona vytvořili chatbot s otevřeným zdrojovým kódem a zařídili mu účet na Twitteru. Jmenoval se Lola a měl být schopný učit se jazyk, kdykoli se s ním někdo bavil. Je to celkem jednoduchý algoritmus a mě napadlo, že použiju jejich základní kód a vytvořím z něj aplikaci. V podstatě je to poradní aplikace.

Jde o to, že vyhledává klíčová slova a potom zasílá odpovědi na základě tazatelových potřeb. Takže, když appce sdělíte něco se slovy nevěra a přítel, poví vám, abyste se s ním rozešli (to je většinou nejlepší postup bez ohledu na to, kdo je ten nevěrník). Když napíšete něco se slovem známka, poradí vám, abyste se víc učili. Trik je v tom, že by si měla pamatovat, na co jste se ptali, takže když se přihlásíte příště, položí vám navazující otázku a časem by měla odhalit vzorce a předvídat problémy, které s nimi souvisejí, například nízké sebevědomí a úzkost. Není to náhražka za skutečného terapeuta, ale já se na vlastní kůži přesvědčila, jak je těžké někoho takového najít.

Můj chatbot se jmenuje Deanna podle poradkyně ze Star Treku. Původně měla mluvit, jenže jsem neměla dost času a software pro převod textu na řeč hrozně zpomaloval nahrávání aplikace, takže teďka lidem jenom píše. Když si ji stáhnete, objeví se nakreslený obrázek Deanny Troi v modré důstojnické uniformě a potom se v dialogové bublině zobrazí její rada.

Kopii aplikace jsem měla odevzdat před pár týdny spolu s kopiemi rad, které Deanna dala aspoň deseti lidem. Appka je anonymní, protože nikdo se nezeptá na radu, když člověka na opačném konci zná, a v pátek jsem po škole vyvěsila letáky s reklamou na program.

Sedla jsem si a vyjela jsem si na počítači Deanniny statistiky.

Maličko jsem nadskočila. Appku si stáhlo čtyřicet šest lidí a pět z nich ji opravdu použilo. Mrkla jsem se na logy, abych zjistila, jestli se Deanna už něco naučila.

První člověk napsal: Nenávidím svou matku.

Deanna odepsala: Vztahy s rodiči můžou být velmi důležité, obzvlášť pro dospívající mládež. Zkusil/a jsi matce říct, jak se cítíš?

Ne, troubo. Je to děsná coura, která opustila tátu kvůli osobnímu trenérovi.

Na příklad, pokračovala Deanna bezstarostně, jí můžeš říct: „Zrovna teď mi to dělá starosti. Je dobrá chvíle na to, abychom si promluvili?“

Žádná odpověď.

Další člověk napsal: Seš blbá blbá blbá blbá blbá blbá blbá blbá čubka.

Deanna napsala: Inteligence se projevuje v různých podobách. Einstein kdysi řekl: „Když posuzujete rybu podle její schopnosti lézt na stromy, prožije celý život v domnění, že je hloupá.“

Čůzo blbá

Tohle byl problém. A nejen proto, že v té první větě mělo být „jsi“.

Původní naprogramování – obousměrná asociativní paměť – funguje tak, že se aplikace učí, když hovoří s lidmi. Učí se, jak mapovat otázky do různých odpovědí. Například se postupně naučí, že Ahoj, Čau, Hola a Dobré odpoledne jsou pozdravy a vhodně odpoví. V podstatě má určit záměr uživatele a pak najít způsob, jak odpovědět.

Jenže když ji uživatelé naučí, že „Seš blbá blba blbá blbá blbá blbá blbá blbá čubka.“ je pozdrav… to není dobrý. Už jsem dala na seznam zakázaných slov všechna vulgární slova, na která jsem přišla, aby se z Deanny nestala sprosťačka, ale nemohla jsem zakázat blbá, protože to bylo něco, co by Deanna někdy mohla potřebovat probrat, jako když se někdo cítí mizerně, protože nedal test nebo tak podobně. Poznamenala jsem si, že mám zakázat čůza, čubka a coura, protože aspoň tahle slova nebude potřebovat.

Další zpráva: Myslím, že mám herpes.

Deanna nato: Sexuálně přenosná onemocnění jsou nemoc jako každá jiná a právě tak je o nich možné mluvit. Je ale důležité, aby ses začal/a okamžitě léčit a dal/a o tom vědět svým nynějším a předchozím sexuálním partnerům. A potom zobrazila číslo na nejbližší kliniku, kde to mohli řešit.

Odpověď zněla: Fajn, dík.

No, aspoň že někomu pomohla.

Cinknutí mě upozornilo na nový mail. Uviděla jsem, že je od Delie, mé starší sestry. Je v prváku na univerzitě ve Virginii. V předmětu stálo Ahoj.

Tohle je stručné shrnutí příběhu Delie Brownové:

Delia je o necelé dva roky starší než já. Na našich starých fotkách jsme se jedna druhé podobaly tolik, že nás od sebe nikdo nedokázal rozeznat. Ta podoba nám vydržela až do střední, kdy si Delia provedla něco divného s obočím a začala každé tři týdny docházet do kadeřnictví, kde jí rovnali vlasy. Pořád vypadala plus mínus jako já, ale s přehnaně upraveným obočím a lesklejšími vlasy.

„Proč to děláš?“ ptala jsem se jí.

„Takhle se mi to víc líbí,“ řekla. „To pochopíš, až budeš starší.“

A pak, v létě před maturitním ročníkem rodičům oznámila, že si čtyři roky šetřila všechny peníze, které dostala k narozkám, za hlídání dětí i za letní brigády a zaplatí si operaci nosu.

„Cože?“ žasli.

„Cože?“ žasla jsem.

Jenže jí bylo osmnáct a byly to její peníze, a tak jednoho červnového úterý zašla do jednoho z těch center ambulantní chirurgie s tváří, která vypadala úplně jako moje, a když z něj o pár hodin později vyšla, jako bychom vůbec nebyly příbuzné.

Od té doby jsem s ní nemluvila.

Teda ne že by bylo kdovíjak těžké se jí vyhýbat. Za dva měsíce odjela na vysokou se třemi krabicemi oblečení, novým notebookem a nosem, který vypadal jako pitomý lyžařský svah.

Nejhorší na tom je, že než se to stalo, můj nos ve mně nikdy nevzbuzoval nenávist. Na jeho hřbetu mám hrbolek a frňák mám rozhodně nadprůměrně vyvinutý, ale co má být? Je to nos. Používám ho na vdechování a vydechování a vesměs funguje docela dobře, pokud zrovna nemám rýmu. Když jsem byla malá, táta prohlašoval, že můj nos vypadá aristokraticky, a můj dětský mozek to bral jako pravdu, protože táta by o něčem takovém nelhal.

Jako ne že bych si myslela, že mám perfektní nos, ale v mém výčtu nepříliš atraktivních rysů se neřadil mezi vyložené příšernosti.

Zato teď, kdykoli se na svůj nos podívám v zrcadle, mě napadne: Delia si myslí, že jsi tak ošklivý, že zaplatila 4000 dolarů, aby tě nějaký týpek rozbil kladivem a rozřezal. Takhle to při těchhle operacích chodí. Nacpou člověka anestetiky, zlomí mu nos kladivem a pak se do něj pustí ostrými nástroji. Vyhledala jsem si to před Deliinou operací, když jsem se jí to snažila rozmluvit.

„Víš, co ti udělají?“ zeptala jsem se.

„Jasně že vím. Ale stojí to za to.“

„Jak to může stát za to?“

Jenže na to Delia nemohla odpovědět, protože pravda byla taková, že podle ní stálo za to nechat si rozmlátit a rozřezat obličej, aby už nemusela vypadat jako já.

A teď má tu neskutečnou drzost na mě v mailu zkoušet ahoj.

Smazala jsem zprávu, aniž bych ji přečetla, a vrátila se k Deanninu zdrojovému kódu. Naprogramovala jsem ji tak, aby když někdo napíše klíčové slovo „sestra“, odpověděla: Genetické vazby nejsou všechno.

3. kapitola

V pondělí ráno jsem na latině zírala na Grega D’Agostino, který ve třídě sedí vpředu, a v duchu se ptala, kdy se naučil rusky. U nás na škole takový předmět nebyl a já pochybovala, že by to pochytil doma. Ve dvojicích jsme překládali Ovidia. Greg pracoval s Mitzi Schwartzovou, která se nedokázala soustředit a pořád po něm pokukovala. Já pracovala s Johnem O’Malleym, který je kormidelníkem klučičí osmiveslice a v žádném případě se nenechal rozptylovat pohledy na mou tvář.

Bethany už byla do Grega zakoukaná několik měsíců a uznávám, že ji docela chápu. Je sexy. Je to sportovec. A navíc je vážně milý. Myslím, že jsem nezažila, že by někdy někomu řekl něco hnusného. S jednou výjimkou.

S jednou jedinou výjimkou.

Určitě si na to nepamatuje, ale ta chvíle mě bude provázet, dokud ze mě nebude stará babka napůl zavalená nedodělaným pletením a tuctem nesourodých koček.

Stalo se to v osmičce. V rámci tělocviku jsme měli kurz první pomoci a náš učitel, pan Fordham, nás rozdělil do dvojic, abychom si vyzkoušeli Heimlichův chvat. Kluci a holky měli nacvičovat zvlášť, ale byl nás lichý počet a já přišla na hodinu pozdě – nevybavuju si proč; možná jsem byla u doktora –, a tak jsem zůstala jako kůl v plotě. Skončila jsem ve dvojici s Kieranem Thompsonem. Ten se na mě podíval ale já se podívala na něj. Byl vyšší než já a nejspíš i silnější, a když se na mě koukl a řekl „jéžiš“, na okamžik jsem měla sto chutí ho sejmout. Ale předstírala jsem, že jsem ho neslyšela, dokud mi nepoložil ruce pod hrudník a neprohodil k Nickovi Tannerovi, který stál vedle nás: „Aspoň se nemusím bát, že mi ztvrdne, co?“

Vyškubla jsem se mu a fakticky jsem uvažovala o tom, že mu dám jednu pěstí. Jde o to, že jsem netušila, co je vlastně horší: představa, jak Kieranovi Thompsonovi tvrdne (no, fuj), nebo představa, že to, že mu neztvrdl, je něco jako urážka. Měla jsem připravených asi pět peprných poznámek na téma, že stav jeho penisu nikoho nezajímá, stejně jako jeho penis sám o sobě, nebo proč se domnívá, že o něm druzí chtějí slyšet, když je jasné, že se nikdo neprosí o to ho vidět. Než jsem stihla vybrat údernou odpověď, Greg D’Agostino, který dělal partnera Nicku Tannerovi, řekl: „Ty seš takový pako.“ Potom řekl Nickovi: „Kámo, vyměň se s Aphrou, ať nemusí řešit Kieranovova tvrdolína.“

Nick protáhl obličej. „Já taky nechci řešit Kieranova tvrdolína,“ namítl, ale vlastně byl docela fajn, a tak došel k nám, stoupl si vedle Kierana a prohlásil: „Drž ode mě svýho ptáka dál.“

Greg přišel ke mně. Cítila jsem se… divně. Na jednu stranu jsem mu byla vděčná. Ne druhou jsem si připadala trochu jako ubožačka.

„Zvládla bych to,“ řekla jsem.

„Jasně že jo,“ odpověděl. „Je to kretén.“ Potom pokrčil rameny a řekl: „Můžeš mluvit? Můžeš dýchat?“

Na okamžik jsem na něj hleděla a pak jsem si uvědomila, že to jsou otázky předepsané před Heimlichovým chvatem. Vytřeštila jsem oči, vyplázla jazyk a popadla se za krk. Greg se zasmál.

Pomyslela jsem si, že se vážně hezky směje.

Pak mě zezadu uchopil, přiložil mi pěst na bránici a třikrát na ni zatlačil.

Doteď je to nejerotičtější chvíle mého života.

Jsem si jistá, že jsem pak musela chvat vyzkoušet já na něm, ale moc si to nevybavuju kvůli pocitu, který mě spaloval, když mi Greg D’Agostino přitiskl hruď k zádům. Nějaká část mé duše doteď zůstává v té místnosti pro výuku zdravovědy s plakáty DROGY NE, OBJETÍ ANO! a CHLAMYDIE NEJSOU KVĚTINY! a cítí, jak mě Greg objímá a jeho dech mě hřeje na krku.

Kdykoli se potom Bethany o Gregovi zmínila, jaksi jsem ztichla. Začala jsem si na něm všímat věcí, které mi předtím unikaly. Jako třeba toho, že se někdy, když byl sám, usmíval jen jedním koutkem úst, jako by si vzpomněl na nějaký soukromý vtípek. Nebo toho, jak chodil do školy s vlasy ještě mokrými z bazénu, protože byl členem plaveckého týmu, a tak celý rok trénoval. Ten den na první pomoci voněl chlorem a mně se od té doby z vůně plaveckých bazénů točila hlava. Je to hloupost, ale už je to tak.

Po chvíli, kdy jsem na Grega hleděla až moc dlouho, jsem si vzpomněla, že mám překládat Ovidia, ne opěvovat to, že na mně Greg kdysi zkoušel Heimlicha. John vedle mě zrovna předčítal: „Fajn… Miratur et haurit pectore Pygmalion simulati corporis ignes. Co ty na to?“

„Ano, prosím,“ řekla jsem.

John si pobaveně odfrkl. „Vyfoť si ho,“ prohodil. „Vydrží ti to dýl.“

„Cože?“ zeptala jsem. Kývl Gregovým směrem. „Já se nedívala na Grega.“

„Aha, jasně že ne. Koukala jsi, jak má Mitzi propocený triko.“

„Nemá propo–“ spustila jsem, jenže pak jsem zmlkla, protože jsem se na ni podívala. John měl pravdu. Bylo mi Mitzi upřímně líto. Kdybych byla ve dvojici s Gregem, možná bych taky měla propocený triko, zvlášť když jsme pracovali s tou částí Proměn, která popisuje, jak Pygmalion ohmatává svou sochu ideální ženy, což jak se zdálo, dělal opakovaně a dost s gustem.

„Neměli bysme jí přinýst vodu?“ zeptala jsem se.

Mitzi zvedla hlavu, všimla si, že na ni s Johnem koukáme, a neslyšně zamumlala: „Pomoc.“

„Hej, Mitzi,“ křikla jsem, „můžeš nám pomoct s tímhle podstatným jménem? John si myslí, že znamená brambora. Je taková trubka.“

„Já vím, že Římani neměli brambory!“ bránil se John, ale Mitzi vystřelila z lavice. Naše učitelka paní Wrightová si nás nevšímala, protože za katedrou známkovala páteční testy.

Mitzi vklouzla na prázdnou židli vedle nás. „Nevím, jak dlouho to ještě vydržím,“ řekla. „Nechci na něj koukat jako nějakej nadrženec, ale nedokážu si pomoct. Jsem úplně zlitá.“

„Aspoň ti jde latina,“ odpověděl John. „Můžeš ho okouzlit svými skloňovacím uměním.“

„Jejda,“ ona na to. „To ne. To je na tom to nejhorší. On latinu zvládá úplně plynně. Už to má celý přeložený. Já tam jenom seděla jako zpocená socha.“ Zničeně se zamračila. „Jako ne ta socha z příběhu. Ta sexuální socha. Pygmalion je vlastně misogynský úchylák, který si vytesal sexuální sochu, že jo? O to tady jde?“

Mitzi vyslovovala tu sexuální sochu moc nahlas a lidi na nás začínali zírat, i když jsme všichni četli stejnou báseň, takže nechápu, proč by to mělo někoho překvapovat. Pygmalion byl opravdu misogynský úchylák a to si pište, že vytesal sexuální sochu.

„On mluví plynně latinsky?“ zeptala jsem se.

„Šesti!“

„Tý bláho.“